‫‫בפרקים הקודמים של "את":‬ ‫‫-יש פה משהו. ‬
‫‫אז למה אנחנו מבזבזים זמן?‬ ‫‫-בקושי גרדנו את פני השטח. ‬
‫‫הפתעה!‬ ‫‫-הפתעה!‬
‫‫התארסנו!‬
‫‫לא נכון. ‬ ‫‫-מה?‬
‫‫כשהלכתי בעקבותייך ליריד האמנות בלונדון, ‬
‫‫הרגשתי אותך, מריאן. ‬
‫‫הספרנית המכופתרת ממדרה לינדה נעלמה. ‬
‫‫שלום, מריאן. ‬
‫‫מוכרת?‬
‫‫מצאתי את האהובה שלך. ‬
‫‫איפה מריאן?‬
‫‫אני לא מכיר אף אחת בשם מריאן. ‬
‫‫תגיד לי!‬
‫‫תגיד לי איפה היא!‬
‫‫הוא לא שיקר, ג'ו. ‬
‫‫הוא לא ידע מי אתה. ‬
‫‫מצד שני, גם אני לא שיקרתי. ‬
‫‫אנחנו באמת מחזיקים את מריאן בכלוב. ‬
‫‫פעם, לפני שנים רבות, ‬
‫‫ציפור זמיר והגוזלית שלה חיו ביחד בקן‬
‫‫בארץ קסומה בשם פריז שבצרפת. ‬
‫‫זה עוד לא זה בדיוק. ‬
‫‫צריך יותר צל במקור. ‬
‫‫ועוד נוצות בזנב. ‬
‫‫בסדר. ‬
‫‫היה להן ממש נוח בקן הקטן שלהן. ‬
‫‫וכנפיים יותר גדולות. ‬
‫‫בסדר. ‬
‫‫רגע. ‬
‫‫לא. ‬
‫‫ככה היא תעוף מפה. ‬
‫‫היא תחזור, מתוקה. ‬
‫‫אוי, מתוקה. ‬
‫‫היא אוהבת את הגוזלית שלה יותר מדי‬ ‫‫בשביל לעוף להרבה זמן. ‬
‫‫מריאן, התה על השולחן. ‬
‫‫אני תמיד אחזור. ‬
‫‫בסדר? אני מבטיחה. ‬
‫‫ויהיה לך כיף עם ביאטריס. ‬
‫‫תודה. ‬
‫‫זה רק לכמה ימים. ‬
‫‫ותנחשי מה יקרה כשאחזור מיריד האמנות?‬
‫‫יהיו לי המון רעיונות חדשים לצייר איתך. ‬
‫‫יש!‬
‫‫ציפור הזמיר והגוזלית‬ ‫‫היו מאושרות מאוד ביחד. ‬
‫‫את יודעת שאני אחלום עלייך‬ ‫‫בכל לילה עד שאחזור, ‬
‫‫נכון, חמודה שלי?‬
‫‫היה להן כל דבר שהן יכלו לחלום עליו. ‬
‫‫לילה טוב, מתוקה. ‬
‫‫ממש אהבתי. ‬ ‫‫-תודה. ‬
‫‫איזה יופי. ‬ ‫‫-תודה. ‬
‫‫אבל ביום נורא אחד... ‬
‫‫השועל מצא את ציפור הזמיר. ‬
‫‫שימי לב לאן את רצה. ‬
‫‫תיירים ארורים!‬
‫‫היא עפה בשיא המהירות שכנפיה אפשרו לה. ‬
‫‫אבל השועל היה זריז מדי. ‬
‫‫ג'ולייט מצפה שאחזור מחר. ‬
‫‫אני אחזור הביתה לבת שלי?‬
‫‫שלום, מריאן. ‬
‫‫הוא הפתיע אותה, ונתן לה ללכת. ‬
‫‫אבל השועלים ערמומיים. ‬
‫‫זה היה תכסיס. ‬
‫‫סליחה. ‬
‫‫אני אעזור לך. הנה. ‬
‫‫תודה. ‬
‫‫הוא טפטף שיקוי לתוך המשקה שלה. ‬
‫‫השיקוי הרדים אותה. ‬
‫‫כשהיא התעוררה... ‬
‫‫שמי ריס מונטרוס. ‬
‫‫... היא הייתה במקום זר. ‬
‫‫לכבוד היציאה של "אדם טוב בעולם אכזר"‬ ‫‫בכריכה רכה, ‬
‫‫אקח אתכם לכמה‬ ‫‫מהמקומות האהובים עליי בלונדון. ‬
‫‫יופי. ‬
‫‫את ערה. ‬
‫‫הכול בסדר. ‬
‫‫אני ממש שמח שאת פה. ‬
‫‫ככה נוכל לתת לזוגיות שלנו עוד הזדמנות. ‬
‫‫- את -‬
‫‫בבקשה. ‬
‫‫את בטח מתה מרעב. ‬
‫‫ומצמא. ‬
‫‫ציפור הזמיר ידעה שהשועל מנסה להערים עליה. ‬
‫‫אבל היא הייתה צמאה מאוד. ‬
‫‫לא הייתה לה ברירה מלבד לשתות את השיקוי. ‬
‫‫תודה. ‬
‫‫ג'ולייט מתה על אוכל הודי. ‬
‫‫היא חשבה, ‬
‫‫"אם אגיד את הדברים הנכונים, ‬ ‫‫אוכל לשכנע את השועל לשחרר אותי". ‬
‫‫המקום הזה שלי. ‬
‫‫אם אתפוס מישהו יושב פה, נצטרך לדבר. ‬
‫‫אני צוחק, כמובן. ‬
‫‫ימי המכות שלי נגמרו מזמן. בגדול. ‬
‫‫אבל לא כדאי לכם לעצבן אותי. ‬ ‫‫-ג'ו. ‬
‫‫אני צריכה לדבר עם הבת שלי. ‬
‫‫היא תדאג לי. ‬
‫‫הייתי אמורה לחזור כבר לפני כמה ימים. ‬
‫‫הבעיה בלקבל כסף אחרי שמעולם לא היה לך כסף‬
‫‫היא שאתה אף פעם לא באמת מרגיש שיש לך כסף. ‬
‫‫ג'ו?‬
‫‫ג'ו. ‬
‫‫אל תתעלם ממני. ‬
‫‫ג'ו גולדברג!‬
‫‫אני אראה לכם כמה מה... ‬
‫‫שמעת על הסופר הזה? ריס מונטרוס?‬
‫‫נראה לי שכולם באירופה שמעו עליו. ‬
‫‫הוא עשה טעויות. ‬
‫‫הוא עשה דברים רעים. אבל הוא השתנה. ‬
‫‫עכשיו כולם רוצים שהוא ירוץ לראשות העירייה. ‬
‫‫אני בסך הכול אומר שהוא מקור השראה. ‬
‫‫אני צריכה שתסתכל עליי. ‬
‫‫אני בסך הכול צריכה לדבר עם הבת שלי. ‬
‫‫אני מנסה לסדר... ‬ ‫‫-אני צריכה לדבר עם הבת שלי. ‬
‫‫אני צריכה לדבר עם הבת שלי. הצילו!‬
‫‫אני מנסה... אין אף אחד בסביבה. ‬ ‫‫-מישהו, הצילו!‬
‫‫תעזרו לי!‬
‫‫ג'ו, בבקשה. ‬
‫‫הדבר היחיד שאני מנסה לעשות הוא לעזור לך. ‬
‫‫השועל החזיק בה שם כל הלילה וכל יום המחרת. ‬
‫‫ציפור הזמיר ידעה שהשועל מתכנן משהו. ‬
‫‫זאת הייתה ההזדמנות האחרונה שלה לברוח. ‬
‫‫הבאת במקרה קצת נאן?‬
‫‫הבאתי, כן. אני אביא אותו. ‬
‫‫תודה. ‬
‫‫ציפור הזמיר העמידה פנים שהיא ישנה. ‬
‫‫היא התפללה שהשועל לא ירגיש‬ ‫‫כמה מהר הלב שלה פועם. ‬
‫‫היא ידעה שהיא חייבת לשמור על שלווה. ‬
‫‫תתעוררי, מריאן. ‬
‫‫היא הייתה צריכה לתכסס את התכסיסן. ‬
‫‫את חושבת שאת יכולה לעמוד?‬
‫‫הנה. ‬
‫‫טוב, נצטרך לסיים את הדרך בהליכה, ‬
‫‫אבל אני אעזור לך, בסדר? רק תיזהרי. ‬
‫‫הייתי בן 25... ‬
‫‫היא שוב שמעה‬ ‫‫את הקול שהיפנט אותו אי שם מתחתיה. ‬
‫‫הוא לקח אותה למאורה שלו, ‬ ‫‫שם הציפורים לא יכולות לעוף. ‬
‫‫זאת הייתה ההזדמנות האחרונה שלה. ‬
‫‫היא הייתה חייבת לבחור בדיוק את הרגע הנכון. ‬
‫‫רק עוד צעד אחד. ‬
‫‫בסדר. ‬
‫‫נראה לי שהיא נשברה. ‬
‫‫אני צריכה לחזור לבת שלי. ‬ ‫‫אתה יכול לסדר הכול. ‬
‫‫אני מנסה לסדר הכול! בבקשה, אל תקשי עליי. ‬
‫‫לא, בבקשה! אל תכניס אותי לשם! בבקשה!‬
‫‫הוא שבר את הכנף שלה, ונעל אותה בכלוב. ‬
‫‫לא ידעתי שתעשה לי את זה, ‬ ‫‫שתפגע בי ושתפריד אותי מג'ולייט. ‬
‫‫לעולם לא אפגע... ‬ ‫‫-היא ילדה קטנה, ג'ו. ‬
‫‫היא צריכה את אמא שלה. ‬ ‫‫-לעולם לא אפגע בג'ולייט. ‬
‫‫אם תעשה את זה, תהיה מפלצת. ‬ ‫‫-שקט!‬
‫‫שכבתי על רצפת התא שלי, ובכיתי כמו תינוק. ‬
‫‫אמא שלי מתה, והרגשתי שאני גוסס... ‬
‫‫זה לא אני. ‬ ‫‫-הכישוף הלך והתחזק. ‬
‫‫לעולם לא אפגע בה. ‬
‫‫זה לא אני. ‬
‫‫ג'ו... ‬ ‫‫-אני לא אדם כזה. ‬
‫‫עיניו היו ריקות, ‬ ‫‫כאילו שלא היה מאחוריהן אף אחד. ‬
‫‫אך הייתי נחוש שזה לא יהיה סופי. ‬
‫‫זה לא אני. ‬
‫‫היא ניסתה להחזיר אותו. ‬ ‫‫-ג'ו, תסתכל עליי. ‬
‫‫אם תשאיר אותי פה, אני אמות. ‬
‫‫היא צריכה אותי. ‬
‫‫תחשוב על הנרי. ‬
‫‫הם צריכים להיות מוגנים. ‬
‫‫בבקשה, ג'ו. ‬
‫‫בבקשה. ‬
‫‫ג'ו, עוד לא מאוחר מדי, בסדר?‬ ‫‫אתה עדיין יכול לשחרר אותי. ‬
‫‫ג'ו, בבקשה, תשחרר אותי וזהו. ‬
‫‫היא ידעה שהשועל היה שם, איפשהו. ‬
‫‫ג'ו?‬
‫‫אני לא ג'ו. ‬
‫‫אלוהים אדירים... ‬
‫‫ג'ו, בבקשה!‬
‫‫בבקשה, לא! אל תשאיר אותי פה! בבקשה!‬
‫‫פעם, לפני שנים רבות, ‬
‫‫ציפור הזמיר ניסתה לחזור לגוזלית הקטנה. ‬
‫‫היא חיפשה בכל פינות הכלוב‬
‫‫אחר פגם שיאפשר לה להימלט. ‬
‫‫אבל השועל בנה כלוב כל כך טוב, ‬
‫‫שלא הייתה בו אפילו טעות אחת. ‬
‫‫שלום, מריאן. ‬
‫‫אני רואה שעדיין לא בא לך לפטפט. ‬
‫‫ציפור הזמיר סירבה להביט בשועל. ‬
‫‫היא לא רצתה להעניק לו סיפוק. ‬
‫‫אולי אם תיתן לי ספר או עיפרון או משהו, ‬
‫‫אז יהיה לי חשק לפטפט. ‬
‫‫מצד שני, אני יכול להפסיק להביא לך אוכל. ‬
‫‫איך תרגישי אז, נסיכה?‬
‫‫השועל נשמע אחרת. ‬
‫‫היא כבר לא ידעה מי הוא. ‬
‫‫תשאל אותי מה עם היד השבורה שלי, ‬ ‫‫חתיכת חרא בלי לב!‬
‫‫יופי, עוד פעם סאאג פאניר. ‬
‫‫- אוקסיקודון -‬
‫‫אוי, לא. ‬
‫‫לא. ‬
‫‫ציפור הזמיר התייסרה בכאבים. ‬
‫‫היא רצתה שהסבל ייפסק. ‬
‫‫אני לא יודעת מה לעשות, מתוקה. ‬ ‫‫הוא ישבור אותי. ‬
‫‫הוא ינצח. ‬
‫‫זאת רק תרופה. ‬ ‫‫-היא לא טובה בשבילי. ‬
‫‫אני אחזור להרגלים שלי. ‬ ‫‫ככה איבדתי אותך פעם. ‬
‫‫הוא רוצה להפריד בינינו לנצח. ‬
‫‫הוא לא ינצח. ‬
‫‫את חזקה. ‬
‫‫תשני את הסיפור. ‬
‫‫בסדר, את צודקת. ‬
‫‫נראה לי שהוא כועס כי את רעה אליו. ‬
‫‫בסדר. סיפור חדש. ‬
‫‫פעם, לפני שנים רבות, ‬
‫‫ציפור הזמיר החליטה להרוג את השועל... ‬
‫‫באמצעות טוב ליבה. ‬
‫‫ריח טוב. ‬
‫‫את אסירת תודה במידה יוצאת דופן. ‬
‫‫אני יודעת שהמצב בינינו כרגע לא טוב, ‬
‫‫אבל... ‬
‫‫אתה לא זוכר שפעם כן היה טוב?‬
‫‫רצית שנהיה משפחה. ‬
‫‫אתה, אני, ג'ולייט והנרי. ‬
‫‫עוד לא מאוחר מדי. ‬
‫‫הג'ו שאני אוהבת עדיין שם בפנים. ‬
‫‫אתה צריך רק... ‬
‫‫אתה צריך רק לשחרר אותו. ‬
‫‫אני לא ג'ו. ‬
‫‫אני רק מחזיק אותך פה‬
‫‫עד שהוא סוף סוף יחזור... ‬
‫‫ויהרוג אותך. ‬
‫‫פעם, לפני שנים רבות... ‬
‫‫פעם... ‬
‫‫לפני... ‬
‫‫פעם... ‬
‫‫פעם, לפני שנים רבות... ‬
‫‫נו כבר. ‬
‫‫בבקשה. ‬
‫‫פעם, לפני שנים רבות... ‬
‫‫ציפור הזמיר הבינה שלא נשאר לה יותר אוכל. ‬
‫‫השועל השאיר אותה למות שם ברעב. ‬
‫‫אני שונאת אותך!‬
‫‫אתה שומע אותי? אני שונאת אותך!‬
‫‫אני מקווה שתישרף בגיהינום, חתיכת בן... ‬
‫‫המוח שלך מפסיק לעבוד. ‬
‫‫שום דבר פה לא אמיתי. זאת הזיה. ‬
‫‫זה לא אמיתי. ‬
‫‫אמא. ‬
‫‫אני צריכה אותך. ‬
‫‫מתוקה שלי?‬
‫‫איפה את, מתוקה?‬
‫‫מתוקה?‬
‫‫תחזרי. ‬
‫‫לא. לא, זה לא קורה. ‬
‫‫עובר עליי משהו. ‬
‫‫זה הלחץ. ‬
‫‫הרוצח אוכל העשירים מת, ואני... ‬
‫‫סליחה על ההפרעה. אני מפריע, נכון?‬
‫‫אתה פשוט בוהה באוויר, ואני יכול רק להניח‬
‫‫שאתה מסוחרר מרוב מחשבות עליי ועליו. ‬
‫‫אפשר להבין. ‬
‫‫הוא לא שם. אני משתגע פה לרגע. ‬
‫‫אתה משתגע כבר זמן מה. ‬
‫‫מאז ששברת למריאן את היד וקיבלת מכה בראש. ‬
‫‫בעצם, מאז שחטפת אותה, ‬
‫‫ואז ניסית לדרוש שיחה ידידותית. ‬
‫‫בעצם, מאז שרצחת את אשתך ונטשת את הבן שלך. ‬
‫‫זה מתבשל כבר די הרבה זמן. ‬
‫‫לא נגעתי במריאן. הייתי זוכר דבר כזה. ‬
‫‫יש לך גופה לקבור. ‬
‫‫תזדרז. ‬
‫‫אני בהלם. זה הכול. ‬
‫‫אני צריך להתאפס על עצמי. ‬
‫‫אומרים שאם עושים משהו‬ ‫‫מספיק פעמים, נהיים מומחים. ‬
‫‫אני יכול ללמד בדרסי קולג'‬ ‫‫קורס מבוא להיפטרות מגופות. ‬
‫‫לא שכחת את מריאן, נכון?‬
‫‫כרגע קברתי אותך. ‬
‫‫אתה לא אמיתי. ‬
‫‫אנחנו יכולים להמשיך כל הלילה. ‬
‫‫אבל זה בזבוז נוראי של זמן. ‬ ‫‫במיוחד מבחינת מריאן. ‬
‫‫אני לא ממש זוכר‬ ‫‫מתי נתתי לה אוכל בפעם האחרונה. ‬
‫‫איזה מין תכסיס חולני זה?‬ ‫‫-מה, אני?‬
‫‫תשאל את המוח שלך. ‬
‫‫נבעתי ישירות ממנו. ‬
‫‫הנה החלק החשוב. ‬
‫‫מריאן באמת נמצאת בכלוב. ‬
‫‫אז תגיד לי איפה היא. ‬
‫‫אתה כבר יודע איפה היא, ‬ ‫‫כי אתה ואני הם אותו אדם. ‬
‫‫לא!‬
‫‫לא. ‬
‫‫רק רגע. ‬
‫‫דבר. מה לוקווד טוען שהוא יודע?‬
‫‫אני יכול להוכיח את זה. ‬
‫‫אני אוכיח את זה. ‬
‫‫נדמה לך שאני מטומטם?‬
‫‫לא, זה לא... ‬
‫‫אתה וריס מונטרוס... ‬
‫‫ריס מונטרוס האמיתי, לא נפגשתם מעולם. ‬
‫‫תיקון. ‬
‫‫נפגשתם פעם אחת. ‬ ‫‫כששמת לו אזיקון על הביצים והרגת אותו. ‬
‫‫לא הייתי קורא לזה היכרות רשמית. ‬
‫‫אל תסתכל עליי ככה. ‬
‫‫אם אני משועשע, סימן שיש בך חלק‬ ‫‫שחושב שכל זה משעשע להפליא. ‬
‫‫אני יודע מי אתה. ‬
‫‫הלילה שבו הכרנו בסנדרי האוס. ‬
‫‫ספר טוב. ‬ ‫‫-מלקולם הכיר בינינו. ‬
‫‫באמת?‬
‫‫מלקולם הורה לי לבוא להכיר אותך. ‬
‫‫אם זה משנה, לא חשבתי שהספר בזוי. ‬
‫‫כל מי שעבר שם ראה אותך ממלמל אל כיסא, ‬
‫‫והניח שאתה גמור בדיוק כמו כולם. ‬
‫‫אבל דיברנו המון פעמים‬ ‫‫במקומות פומביים, עם אנשים אחרים. ‬
‫‫במקומות פומביים כן. עם אנשים אחרים?‬
‫‫הם חיות מסיבות. ‬
‫‫אל תרד על עצמך אם פישלת או משהו. ‬
‫‫פישלתי מאוד. ‬
‫‫לא היינו תמיד לבד, ואחרים היו רק באזור?‬
‫‫לא, היינו בארוחת ערב. ‬
‫‫לא כולנו. ‬
‫‫אתה בסדר, ג'ונתן? אתה נראה חולה. ‬
‫‫לא, אני בסדר. ‬
‫‫מה אמרת?‬
‫‫דיברתי רק איתך, נכון?‬
‫‫זוכר שהיית בדירה של פיבי, אחרי שסיימון מת?‬
‫‫אני צריך קצת אוויר. ‬
‫‫באמת השתתפתי בשיחה, ‬
‫‫או שבעצם אמרתי משהו, ‬ ‫‫ואף אחד לא הגיב חוץ ממך?‬
‫‫נוח ששיחת הנפש שלנו הייתה במרפסת, נכון?‬
‫‫ההלוויה של סיימון... ‬ ‫‫-זה באמת היה מונטרוס. ‬
‫‫הוא אדם אמיתי. ‬ ‫‫הוא היה חבר של כל האפסים האלה, ‬
‫‫אבל הוא היה עסוק מדי בשביל לבוא לבקר. ‬
‫‫הוא לא דיבר איתך. הסתכלת עליו מרחוק. ‬
‫‫הוא הנהן קלות כי נעצת בו מבט. ‬
‫‫אבל כל ההודעות... ‬
‫‫אתה מדמיין אותי. ‬
‫‫נראה לך שאתה לא יכול לדמיין‬ ‫‫כמה הודעות קטנות?‬
‫‫אתה לא שפוי, ג'ו גולדברג, ‬ ‫‫עם כל התוספות והרטבים. ‬
‫‫לך תזדיין. ‬ ‫‫-היי, אני לא האויב פה. ‬
‫‫אני רק החלק שנפרד ממך‬ ‫‫כדי לעשות את העבודה המלוכלכת. ‬
‫‫אתה מבריק. ‬
‫‫באמת. ‬
‫‫שפכת את האפלה ששנאת לתוך כלי שאתה מעריץ, ‬
‫‫כי ידעת שבסוף תצטרך להתמודד עם עצמך, נכון?‬
‫‫בבקשה. כל החלקים הכי רעים בחבילה חביבה‬
‫‫שלא אכפת לך לשתות איתה בירה. ‬ ‫‫אני מקווה שככה זה יותר קל. ‬
‫‫שום דבר לא יהפוך את זה לקל. ‬ ‫‫-אתה יכול לפחות להודות שהגיע להם?‬
‫‫מלקולם העליב את מריאן. ‬
‫‫אתה יושב פה מאוהב‬ ‫‫באיזו זונה שלא שמה עליך זין. ‬
‫‫סיימון ניצל אמניות צעירות. ‬
‫‫חתיכת חרא שקרן. ‬
‫‫ג'מה... היא עלתה עליך. ‬
‫‫אנשים באמת התחילו למות בערך כשאתה הופעת. ‬
‫‫נכון? רחמים, כמה זמן השקעתי‬ ‫‫בניסיון לגרום לך להודות‬
‫‫שאני עושה בדיוק את מה שרצית לעשות. ‬
‫‫יכול להיות שאני עובר איזו התמוטטות, ‬ ‫‫אבל אין לך זכות להגיד לי מי אני. ‬
‫‫אני לא איזה פסיכי קר דם. ‬
‫‫לא, ודאי שלא. זה הרבה יותר מורכב. ‬
‫‫אבל הייתי צריך לפצות‬ ‫‫על פֶטִישׁ הגאולה שלך, ‬
‫‫שעבר להילוך גבוה. ‬
‫‫ניסית לספר לעצמך שאתה מציל אותם, נכון?‬
‫‫אדם משוקם שמגן על גושי בשר‬ ‫‫שהתרבו בתוך המשפחה‬
‫‫מפני רוצח צללים כלשהו. ‬
‫‫מפניך. ‬
‫‫אבל עמוק בפנים... ‬
‫‫המחשבה שמישהו מהם‬ ‫‫היה ראוי להצלה הייתה שטות. ‬
‫‫ג'ונתן, חתיכת סוטה. מה אתה עושה פה?‬
‫‫אז רואלד צדק במאה אחוז. ‬
‫‫תכירו את הרוצח אוכל העשירים. ‬
‫‫תודה. כן. ‬
‫‫בדיוק בגלל זה הגשתי לך אותו על מגש. ‬
‫‫אז נעלתי את עצמי במרתף בוער כי... ‬
‫‫אני גם אובדני?‬ ‫‫-לא. אתה אמן ההכחשה, ‬
‫‫ואני מצליח להגיע אליך‬ ‫‫רק כשאתה פוחד שהכרישים יאכלו אותך. ‬
‫‫הייתי שמח להיות עדין, ‬ ‫‫אבל לא הקשבת כשאמרתי לך‬
‫‫שהאופן שאתה חי בו אינו בר קיימא. ‬
‫‫בסוף תגיע לכלא, או למקום יותר גרוע. ‬
‫‫אתה צריך לאמץ את האמת שלך, ג'ו. ‬
‫‫ולכן... ‬
‫‫מריאן בכלוב. ‬
‫‫יצירת המופת שלי. ‬
‫‫יצירת המופת שלנו. ‬
‫‫תודה שאתה באמת מי שאתה, ‬
‫‫ותיזכר איפה השארת אותה, ג'ו. ‬
‫‫אוי, אלוהים. פרופסור מור עשה לך את זה?‬
‫‫לא, גולדברג. קוראים לו ג'ו גולדברג. ‬
‫‫לי קוראים מריאן בלאמי. ‬
‫‫אני נדיה. ‬
‫‫טוב, אני אעזור לך, בסדר?‬
‫‫לא, לא. ‬
‫‫אם תקישי קוד שגוי, ‬ ‫‫הוא ידע. הוא יקבל התראה. ‬
‫‫טוב, אני אתקשר למוקד החירום. ‬
‫‫את לא יכולה להתקשר למשטרה. ‬
‫‫מה? תקשיבי, את בהלם, ו... ‬
‫‫לא. אני שפויה ואני רגועה. ‬
‫‫אני אומרת לך לא להתקשר אליהם. ‬
‫‫הוא הרג את אשתו. ‬ ‫‫הוא זייף את המוות של עצמו. ‬
‫‫וזה אפילו לא קרוב ללהיות הכול. ‬ ‫‫הוא נעלם, ואז חוזר. ‬
‫‫את לא יכולה להתקשר אליהם. ‬
‫‫בסדר, אבל אם הוא ייעצר... ‬ ‫‫-הוא יוצא מזה חלק כל פעם. ‬
‫‫נדיה, נכון?‬
‫‫כן. ‬
‫‫נדיה, הוא עקב אחריי לצד השני של העולם. ‬
‫‫הוא ימצא אותי שוב. ‬
‫‫בבקשה... ‬
‫‫פאק. ‬
‫‫פאק. אני לא יכולה להשאיר אותך פה. ‬
‫‫אני מצטערת, אני לא יכולה. ‬
‫‫יש לי בת. ‬
‫‫קוראים לה ג'ולייט. ‬
‫‫היא הדבר היחיד שמחזיק אותי בחיים. ‬
‫‫אז אני צריכה לעשות את זה‬ ‫‫בדרך שלא תסכן אותה, ‬
‫‫דרך שתחזיר אותי אליה בשלום. ‬
‫‫את חייבת להאמין לי, בסדר?‬
‫‫אני מאמינה לך. ‬
‫‫יש לך אוכל?‬
‫‫אוכל? כן, כן. בטח. ‬
‫‫סליחה. איך להעביר לך אותו?‬
‫‫כן?‬ ‫‫-תפתחי. ‬
‫‫טוב, יש פה קצת מים, בסדר?‬
‫‫יש לי רק את זה. ‬ ‫‫-תסגרי. ‬
‫‫בסדר. ‬
‫‫הוא לא בא להאכיל אותך, נכון?‬
‫‫פאק. ‬
‫‫קחי. ‬
‫‫אני... ‬
‫‫יש לי שיעור איתו מחר, ‬
‫‫אז אני אחכה שהוא יצא מהבית ואז אתגנב לשם. ‬
‫‫אני יכולה להגיע... ‬ ‫‫-להתגנב לשם? לא, זה מטורף. ‬
‫‫לא! לא, כבר עשיתי את זה. ‬
‫‫איך נראה לך שהגעתי הנה?‬ ‫‫איך נראה לך שמצאתי אותך?‬
‫‫גנבתי את המפתח שלו, הכנתי העתק, ‬
‫‫ואני צריכה רק להחזיר הכול‬ ‫‫לפני שהוא ישים לב. ‬
‫‫כל כמה זמן הוא בא הנה?‬
‫‫עבר די הרבה זמן, אז אני לא בטוחה. ‬
‫‫אבל אסור שהוא יתפוס אותך פה. ‬
‫‫כן. ‬ ‫‫-לכי!‬
‫‫אני אחזור מחר. ‬
‫‫אני אחזור, ואני אביא לך עוד אוכל, ‬
‫‫ואני אחזור עם תוכנית כלשהי. ‬
‫‫בסדר?‬
‫‫תקשיבי לי. ‬
‫‫אל תיתני לו לגלות שאת יודעת עליי, בסדר?‬
‫‫הוא יפגע בך. ‬
‫‫תיזהרי. ‬
‫‫אני אחזור לפני שתשימי לב. ‬
‫‫בסדר?‬
‫‫הייתי ער כל הלילה, ‬ ‫‫וניסיתי להיזכר איפה מריאן. ‬
‫‫עכשיו כבר בוקר, והיעלמותו של ריס מונטרוס‬
‫‫הגיעה לחדשות. ‬
‫‫המונטרוס שבראש שלי מתעקש‬ ‫‫שאתנהג כרגיל, שאלך לשיעור, ‬
‫‫אחרת הוא לא יעזור לי למצוא אותה. ‬
‫‫אני לכוד בגיהינום. ‬
‫‫סליחה. ‬
‫‫ואולי לא?‬
‫‫שלום לך, את. ‬
‫‫ריס נכנס לראש שלי וגנב אותי ממה... ‬
‫‫לא, ממי שהייתי צריך להתרכז בה כל הזמן הזה. ‬
‫‫לא באיזה יציר של מצבי הנפשי המעורער, לא. ‬
‫‫את. את צריכה להיות מה שחשוב, קייט. ‬
‫‫בדיוק הייתי בדרך אליך. ‬
‫‫זה פתטי או מקסים שקניתי לך קרואסון?‬
‫‫בדיוק מה שאני צריך. ‬ ‫‫-בדיוק חשבתי עליך. ‬
‫‫נזכרתי שאתה היחיד‬ ‫‫שלא מופיע ברשימת הבעיות שלי, ‬
‫‫ורציתי לתגמל אותך. ‬
‫‫אתה נראה זוועה. ‬
‫‫היא מוצאת חן בעיניי. היא לא משחקת משחקים. ‬
‫‫בקושי ישנתי. ‬
‫‫גם אני. ‬ ‫‫-מה קרה לך?‬
‫‫לא קיבלת הזמנה למסיבת האירוסים‬ ‫‫המטומטמת של פיבי ואדם?‬
‫‫הנושא הוא "הפלישה הבריטית". ‬
‫‫לאן אנחנו פולשים? לעצמנו?‬
‫‫פיבי באמת צריכה טיפול פסיכיאטרי. ‬
‫‫זה הזמן הכי גרוע שיכול להיות‬ ‫‫להיקשר חוקית לעלוקה. ‬
‫‫היא לא חוזרת אליי. אני חושבת‬ ‫‫שהוא מסתיר את ההודעות שלי. ‬
‫‫הוא נואש, והוא נורא. ‬
‫‫אני צריך לעזור לך במקום להתרוצץ‬
‫‫כדי להציל אישה שהייתי המר הייד שלה, ‬ ‫‫לכאורה, בלי לזכור. ‬
‫‫הייתי צריכה לשחרר קצת, ‬ ‫‫אבל אני אחשוב על משהו. ‬
‫‫חכי רגע. ‬
‫‫לא ראיתי את פיבי לובשת אותו דבר פעמיים. ‬
‫‫יש לך מושג איפה‬ ‫‫היא יכולה לקנות שמלה לאירוע הזה?‬
‫‫לא, אבל העוזרת שלה תדע. ‬
‫‫אני אתקשר. ‬
‫‫אתה חריף. ‬
‫‫אתה צריך להגיע לשיעור, ‬ ‫‫ואני צריכה למצוא את פיבי. ‬
‫‫נדבר אחר כך?‬
‫‫נברח מהצרות שלנו לסקס אתלטי?‬
‫‫אחר כך לא יכול להגיע מספיק מהר. ‬
‫‫אתם מקסימים ביחד. ‬
‫‫אם תטפל בבלגן שלך, תוכל לקבל אותה. ‬
‫‫אחרת תאבד אותה לנצח. ‬
‫‫אכן בעיה. ‬
‫‫לא הייתי אומר שתסביך‬ ‫‫הבתולה-הקדושה הוא המנוע של הסיפור. ‬
‫‫הוא חלק ממנו. ‬
‫‫עוד רעיונות?‬
‫‫לדעתי, 19 ו-17 מתייחסים לקורבנות האמיתיים. ‬
‫‫ההשראה לסיפור הייתה מקרה אמיתי. ‬
‫‫לא, המספרים הם בדיחה גסה. ‬
‫‫33 ועוד 17 ועוד 19 שווה 69. ‬
‫‫זאת השלכה. אין מצב. ‬
‫‫זה פשוט טיפשי. אתה לא חושב ככה, פרופסור?‬
‫‫נדיה, את רוצה ליישב את המחלוקת?‬
‫‫משמעות עמוקה או בדיחה גסה?‬
‫‫לא קראתי, סליחה. ‬ ‫‫-נדיה לא עשתה שיעורי בית?‬
‫‫הייתי צריכה לכתוב עבודה. זה לא יקרה יותר. ‬
‫‫היא תעשה לנו בעיות, ג'ו. ‬
‫‫תגיד לה להישאר. ‬
‫‫אם אתה רוצה למצוא את מריאן בחיים, ‬ ‫‫תגיד לה להישאר. ‬
‫‫נדיה, את יכולה לחכות רגע?‬
‫‫סליחה שלא הייתי מוכנה. זה בגלל טרקובסקי. ‬
‫‫אני בקושי מסוגלת לצפות בחרא הזה, ‬ ‫‫שלא לדבר על לכתוב עליו. ‬
‫‫מה שלומך?‬
‫‫אני לא מתכוון לחטט, אבל... ‬
‫‫למען האמת... ‬
‫‫אדוארד. ‬
‫‫אני מרגישה ממש חרדה לידו בזמן האחרון. ‬
‫‫זה כל העניין?‬
‫‫זה טיפשי, בעצם, ‬ ‫‫כי אני לא מצליחה להתגבר על זה. ‬
‫‫שנינו לא אוהבים תוויות. ‬ ‫‫אין לי מושג מה אנחנו. ‬
‫‫היא לא בסדר כי יש בן שמוצא חן בעיניה. ‬
‫‫טוב, זה לא מקומי להגיד לך, ‬ ‫‫אבל איך שלא תגדירו את זה, ‬
‫‫כולם רואים שהוא משוגע עלייך. ‬
‫‫הלוואי שהוא היה יכול להגיד לי את זה. ‬
‫‫אני בטוח שהוא לחוץ לידך‬ ‫‫בדיוק כמו שאת לחוצה לידו. ‬
‫‫הוא פשוט מסתיר את זה יותר טוב. ‬
‫‫אולי אתה צודק. ‬ ‫‫-אוי, נדיה, שקרנית שלי. ‬
‫‫טוב, יש לי פגישה, אז... ‬ ‫‫-בסדר. ‬
‫‫אולי נדבר בשעות הקבלה, בסדר?‬
‫‫כן, אני כבר מחכה לזה. ‬
‫‫פיבס?‬
‫‫היי. ‬
‫‫אמרו לי שיצאת מחדר ההלבשה‬ ‫‫כדי לנשום קצת אוויר. ‬
‫‫את בסדר?‬
‫‫כן, אני בסדר גמור. בסדר גמור. ‬
‫‫הכול מושלם. ‬
‫‫תודה לאל, המלאכים מגינים עליי. ‬
‫‫את מתחמקת ממני, יקירה. ‬
‫‫לא. כנראה שההודעות שלי‬ ‫‫הלכו לאיבוד. מצטערת. ‬
‫‫תקשיבי. ‬
‫‫יש מכונית שמחכה לנו מלפנים, ‬ ‫‫כדי לקחת אותך למנוחה שהסכמנו עליה. ‬
‫‫אני באמת חושבת שאת זקוקה לה. ‬ ‫‫-אני יכולה לספר לך את הסוד הכי מהמם?‬
‫‫זוכרת את מסיבת האירוסים?‬ ‫‫-כן. ‬
‫‫זאת בעצם החתונה שלי. ‬
‫‫רואה את זה?‬ ‫‫אני חושבת שזאת תהיה שמלת החתונה שלי. ‬
‫‫מה דעתך? אני מתה עליה. ואת?‬ ‫‫-פיבס, היא מהממת. ‬
‫‫ממש. ‬
‫‫את מדברת על החתונה שלך מאז שהיית קטנטנה. ‬
‫‫רצית ללבוש את השמלה הלבנה‬ ‫‫של סבתא שלך ואת הנזר שלה. ‬
‫‫ייקח יותר מדי זמן‬ ‫‫להוציא אותה מהמחסן, ואין מספיק זמן. ‬
‫‫מה הלחץ?‬
‫‫ג'מה. ‬
‫‫יום אחד היא פה, ‬
‫‫ועכשיו היא אפר. ‬
‫‫למה לחכות למשהו?‬
‫‫הוא אומר שהוא אוהב אותי‬ ‫‫בערך מיליון פעמים ביום. ‬
‫‫זה אמור להספיק, נכון?‬
‫‫כן. ‬
‫‫פשוט תעשי את מה שצריך. ‬
‫‫מה צריך?‬ ‫‫-הסכם ממון. ‬
‫‫בבקשה תגידי לי שדיברת עם עורכי דין. ‬ ‫‫-אמרת "עורכי דין"?‬
‫‫על מה מדברים? על הסכמי ממון?‬
‫‫קייט, אל תדאגי. כבר טיפלנו בהכול, בסדר?‬
‫‫הכול יהיה חוקי עד האות האחרונה. ‬
‫‫למה בכל פעם שאת מגיעה, פיבי עצובה?‬
‫‫בכלל אכפת לך ממנה?‬
‫‫לא, אהוב, היא רק מנסה לעזור. ‬
‫‫די לדבר עליה. יש לי הפתעה בשבילך, בסדר?‬
‫‫בואי. ‬ ‫‫-בסדר. ‬
‫‫מריאן נמצאת איפשהו. ‬
‫‫והתשובה חבויה פה בדירה. מפה, מפתח, משהו. ‬
‫‫אבל אני לא מוצא את התשובה, ‬
‫‫והיא תמות. ‬
‫‫הלך על הערבות שהפקדת. ‬
‫‫אני מקווה שלפחות היה כיף להפוך את הדירה. ‬
‫‫טוב, אם כבר הוצאת את זה מהמערכת, ‬
‫‫אפשר להציע שנתחיל בחיפוש פנימי?‬
‫‫שלום לך, את. ‬
‫‫בקתה ביער, שלג טרי, ‬
‫‫משקאות חריפים ביותר. ‬
‫‫טריליארד כוכבים מעל הראש, ‬ ‫‫ואין מקום שאנחנו צריכים להיות בו. ‬
‫‫אפשר לנסוע עכשיו?‬ ‫‫-הכול בסדר?‬
‫‫מסיבת האירוסים של פיבי?‬
‫‫זאת לא מסיבת אירוסים. ‬
‫‫זאת חתונה. ‬
‫‫מה תעשי?‬ ‫‫-אני עוד לא יודעת. ‬
‫‫אבל תבטיח לי שתבוא איתי. ‬
‫‫אני צריכה שהאדם השפוי היחיד בחיי יהיה שם. ‬
‫‫אני תמיד שמח להיות האדם השפוי היחיד שלך. ‬
‫‫תודה, ג'ונתן. ‬
‫‫להתראות. ‬
‫‫אז יש לך דייט עם קייט, ‬ ‫‫היפהפייה התורנית שלך. ‬
‫‫זה אומר שהשלמת סוף סוף‬ ‫‫עם העובדה שמריאן תמות?‬
‫‫בקרוב, אני מתאר לעצמי, היות שראיתי אותה‬ ‫‫לאחרונה לפני שנסענו להמפסי. ‬
‫‫בוא נבדוק בגוגל כמה זמן‬ ‫‫אישה יכולה לשרוד בלי אוכל ומים. ‬
‫‫אתה מפלצת מזוינת. ‬
‫‫מעניין מה שלום הצלמת השקרית ההיא. ‬
‫‫אתה יודע, ‬
‫‫המעריצה מספר 1 של ליידי פיבי. ‬
‫‫היא בכלא. ‬
‫‫איך היא קשורה לכל זה?‬
‫‫היא הייתה כל כך משוכנעת‬ ‫‫שליידי פיבי חברה שלה, ‬
‫‫שהיא עשתה קעקוע על היד, ‬ ‫‫ידעה כל פרט על החיים שלה, ‬
‫‫איפה היא גרה, מסעדות אהובות. ‬
‫‫היא הייתה בטוחה שפיבי שולחת לה הודעות. ‬
‫‫היא חטפה אותה, עינתה אותה, ‬
‫‫הרגה בטעות... ‬
‫‫אני מצטער מאוד. בלבלתי הכול, נכון?‬
‫‫תפסיק עם זה. אני לא מבין מה אתה אומר. ‬
‫‫גם הרוצח אוכל העשירים האמיתי‬ ‫‫סובל מארוטומאניה. ‬
‫‫אתה כבר מבין, ג'ו?‬
‫‫- ד"ר ג'קיל ומר הייד -‬
‫‫מעניין למה המפתח הזה. ‬
‫‫אבל אתה רק מתחמם. ‬
‫‫תמשיך לחשוב, חמוד. ‬
‫‫מתחמם יותר. ‬
‫‫נדיה לא ידעה שהיא נותנת‬ ‫‫את הספר של ריס למעריץ מספר 1 שלו... ‬
‫‫שכבר קרא אותו הרבה פעמים. ‬
‫‫אבל גם אתה לא ידעת. ‬
‫‫- היי, ג'ו -‬
‫‫אני עשיתי את זה?‬
‫‫אין פה עוד אף אחד. ‬
‫‫לא. ‬
‫‫לא, אני לא... ‬ ‫‫-אובססיבי?‬
‫‫תמיד יש קופסה. ‬
‫‫המזכרות הרגילות. ‬
‫‫קבלות. מסטיק ישן. ‬
‫‫זאת מגבת הזיעה שלו ממכון הכושר. ‬
‫‫- לונדון ודרום מזרח אנגליה -‬
‫‫- הדירה של ריס‬ ‫‫פינת קריאה -‬
‫‫- קפה בבוקר -‬
‫‫לכבוד היציאה‬ ‫‫של "אדם טוב בעולם אכזר" בכריכה רכה, ‬
‫‫אני אראה לכם‬ ‫‫כמה מהמקומות האהובים עליי בלונדון, ‬
‫‫ונתחיל ב... ‬
‫‫"מסורת הטנדורי". ‬
‫‫אני חושב שתמצא את מריאן בזמן למרות הכול. ‬
‫‫- מסורת הטנדורי -‬
‫‫אתה מתחמם. ‬
‫‫מתחמם מאוד. ‬
‫‫זה המקום הקבוע שלך?‬ ‫‫-יש לי הרגלים. ‬
‫‫מריאן. ‬
‫‫יש לי תוכנית. ‬ ‫‫-מזל, כי לי ממש אין. ‬
‫‫אבל היא לא שפויה. ‬
‫‫היא לגמרי לא שפויה, ואין סיכוי שהיא תעבוד. ‬
‫‫בסדר, בואי נשמע אותה. ‬
‫‫ג'ו. ‬ ‫‫-אני לא ג'ו. ‬
‫‫כל הכבוד. ‬
‫‫אני גאה בך. ‬
‫‫תרגום כתוביות: ברונק פרלמוטר‬