-Раніше у серіалі: -«Привіт».
Авжеж, Evanesce.
Не відстежити, повідомлення зникають після прочитання.
Улюблена цяцька еліти та параноїків.
Отже, побачимося на тому ідіотському шоу, професоре.
Кейт Гелвін.
-Іди геть. -Кейт дає замало.
В цьому жакеті ти наче офіціант.
Ти порожній ніхто, який не має свого життя.
-Малколм. Він змусив так його називати. -Вона була лише студенткою?
-Чого тобі треба? -Надя мала рацію.
Перший підозрюваний — зазвичай друга жертва.
«Скоро я тебе розкушу».
ХТО ТАКА ГВІНЕВІЯ БЕК?
«Привіт, Джо».
У такі часи, хочеш-не хочеш, а питаєш себе, що я зробив не так?
Все, що я хотів — відпочити,
почати нове життя, гарне,
чесне, мирне, але ти все знищив.
Ти розтрощив мою безпечну гавань,
втягнув у те, що я так сильно намагався лишити у минулому.
«Це правда? Всі ці статті про тебе?»
Авжеж, я не можу сказати «так».
Мене звати Джонатан Мур.
МЕНЕ ЗВАТИ ДЖОНАТАН МУР
«Припини, Джо. Скажи мені правду».
Я не підживлюватиму твою хвору помилкову фіксацію.
Я мав би тебе шукати, а не міняти замки.
Але я маю тримати тебе за межами своєї квартири, і розуму.
«Ти мене ігноруєш?
Ти мене ображаєш, Джо.
Ти там?»
Ти там?
Ти не лишив мені вибору.
Буду тебе ігнорувати, маніяку.
У «Людині натовпу» По
оповідач помічає незнайомця у кафе та стає ним одержимим.
Він слідкує за незнайомцем вулицями Лондона. Обмірковує.
Але чому йому так цікаво, не ясно.
Ваші думки про те, що ця історія каже нам про одержимість.
Що вона іде паралельно з жагою захищати.
Оповідач іде за ним, бо помічає,
-що той ховає кинджал. -Так. Але це занадто очевидно.
-Цікаво. Що ще? -Мова про любов.
-Ти точно читала вірну історію? -Вона про любов,
яка буває до того, що ти ніколи до кінця не зрозумієш.
-Вона про фіксацію. -Хто сказав, що одне іншому заважає?
Оповідач хоче зв'язку, знати і щоб знали його, так?
-Тому він переслідує переслідувача. -Вибачте, але це щодо професора Хардінга.
Трясця. Його вбили.
Вони гадають, це пов'язано з вбивством Саймона Су.
О ні.
Його називають «винищувач багатіїв». Крилатий вираз.
Палець Малколма Хардінга надіслали у «Лондон Діспетч»
з запискою, що це не викрадення, а вбивство.
Трясця.
Мізинець Малколма не трофей для тебе,
ним ти змушуєш мене грати з тобою.
Це дуже-дуже погано.
«Тепер ти пильнуєш?»
ТИ
Гаразд, вилупку, переконав.
Я скасував уроки, щоб студенти могли перетравити шок,
вона ж плітка про винищувача багатіїв, який полює на заможних.
Тому так, я пильную за тобою.
Питання у тому: «Чого ти хочеш?»
ЧОГО ТИ ХОЧЕШ?
«Зізнайся, що ти Джо Голдберг».
Цього не буде, але я не можу далі тебе ігнорувати.
Отже: «Я не він.
Але якби я ним був, що тобі було б треба?»
«Спочатку дізнатися, нащо вбивати всіх тих людей?
Мені нагадати, що в мене ще є вухо Саймона.
Мені надіслати його з підписом "Джонатан Мур"»?
А ось і шантаж.
Гаразд. Скажи якомога менше.
«Якби я робив всі ці речі,
то лише у ситуації, коли не мав би вибору».
«Питання життя чи смерті».
Уяви, як це, відкрити ту коробку.
Палець, мабуть, так смердів, що офісний клерк втратив свідомість.
Ось що буває, коли у сина власника газети
не зачиняється патякало.
Що ще розповідав тато?
Всі хвилюються, що можуть знайти у своїй пошті.
Вбивця забрав сережку Саймона Су, хто знає, що ще.
Далі вони знайдуть коробку з членом, ніби принца Альберта.
Що з тобою таке? Його вбили. Він був нашим професором.
-З яким, гадаю, вона спала. -Розслабся. Я…
Верзеш маячню про людину, яку розрізали на шматки.
Джо, це не має сенсу. Ти огидний.
Їй треба з кимось поговорити, але я занадто зайнятий тобою.
Три години з твого останнього повідомлення. Вже втомився грати?
Тим часом я шукаю зачіпки, де тільки можу.
На жаль, новини не зміняться, доки я тебе не знайду.
Мені нагадують, що тебе шукаю не лише я.
…куди часто навідувався зі своїми близькими друзями.
Гадаю, поліція питає Кейт, чи мали Малколм та Саймон ворогів.
І щось я гадаю,
з того, як вона поводиться, їй пощастить, якщо її не запідозрять.
Ні сльозинки. І вона навіть не запропонувала їм чаю.
Трясця.
Як там кажуть американці? Не пхай носа у чужі справи.
Вибач. Новини про Малколма…
Мабуть, тебе шокували.
Я хотів виказати співчуття.
Не витрачай енергію. Вона тобі знадобиться для поліції.
Вона не могла.
Ні, змогла.
Коли востаннє ви бачили Малколма Хардінга?
Десь тиждень тому.
Здається…
Він підвіз мене додому з клубу. Його дівчина могла про це згадати.
І у тому клубі був Саймон Су. Так?
І ви були на його показі у ніч його вбивства?
Що ще Кейт їм розказала, про мої улюблені пластівці теж?
Саме так.
Ви швидко втягнулися у це соціальне коло.
Міс Гелвін сказала, що ви уникали поліцію.
Ще б пак.
Це… Ну, я думав, що є деякі проблеми з робочою візою,
-але зараз всі документи у нормі. -Це не до нашого відділу.
Отже, професор Хардінг відвіз вас додому,
якщо я не помиляюся, тоді ви останній, хто його бачив живим.
Трясця. Треба швидше думати.
Не впевнений, що це так.
Це соромно.
Ми обидва занадто випили та Малколм почав мені розповідати те,
що навряд чи хотів.
Наприклад, що дізнався, що Саймон
примушував художників писати його картини.
Малколм робив ставки та програвав, тому він хотів змусити заплатити Саймона.
Я гадаю, це шантаж.
Мені незручно таке казати про мерця,
але у новинах кажуть, що це може бути серійний вбивця, тому…
Може, справжня причина очевидніша, ніж гадаємо.
-Хтось може це підтвердити? -Блю Кахілл.
Вона одна з тих художниць, якими користувався Саймон.
Чув, вона може бути у реабілітації.
Ще раз дякуємо за чай.
Якщо ще щось згадаєте, повідомте.
Так, авжеж. Я вас проведу.
«Та курва відправила до тебе поліцію».
Якого біса? Якого, курва, біса?
Покажися, боягузе.
«Кейт — загроза. Питання життя та смерті, еге ж?
Подбай про неї».
Ось твоя справжня мета.
Ти хочеш, щоб я вбив Кейт.
Ніяких приладів спостереження.
Скільки разів мені перекопувати квартиру через тебе?
Авжеж, я не вбиватиму Кейт.
Хіба вона — твоя наступна ціль?
Я не хочу захищати льодяну відьму, яка мене ненавидить.
Скажи взагалі, без підтвердження.
«Кейт не буде проблемою».
Але якщо ти за нею пильнуєш,
варто і мені.
Ходитиму туди, куди й вона, і так я тебе знайду.
Надю.
Привіт.
-Що ти тут робиш? -Я живу за рогом.
Що ти шукаєш біля будинку вбитого?
Шукаю, де Малколм ховає ключ.
-Їй потрібен той, кому можна довіряти. -Ти щось там забула.
Трясця. Трясця.
-Він розповів? -Я здогадався.
Не думаю, що інші знають.
Я дещо йому написала.
Написала листа, якого не треба було писати, і тепер він там.
Це одна з тих речей, які знайдуть, і вони потраплять до газет.
І що буде зі мною? Мене публічно знищать.
-Зламаю двері… -Ні. Не роби цього.
-Я дружу з Кейт. -Ледве, але я щось вигадаю.
Я дістану для тебе той лист.
Я не вдиратимуся.
Поки що.
Знайома ситуація.
Вітаю, винищувач багатіїв став популярним.
Це випадковість чи ти навмисно почав рух?
Але найголовніше, як мені тебе знайти на похороні Саймона
у натовпі тих, хто на камеру поводяться так,
а в особистому житті інакше?
Тому питання у тому: «Чия туга здається не зовсім справжньою?»
-Наприклад, Софі Су. -Будь ласка, замість квітів...
жертвуйте хештегу «посмішка для Саймона Су».
…яка безсоромно використовує тугу, щоб здобути пожертви
та підписників для дентальної дитячої благочинності,
якої, здається, не існує ніде поза кривим сайтом.
Це не робить її вбивцею, але змушує задуматися.
Авжеж, ще є Кейт. Треба її пильнувати. З відстані.
Ще є Фібі, чиї роки досвіду у медіа мало допомагають їй
-з публічною тугою. -Якщо ви це дивитеся,
допоможіть мені знайти останки мого друга Малколма.
Він любив коргі та суп.
Якщо знайдете його частки,
дзвоніть 999,
обіцяю, вас щедро нагородять.
Вона під таблетками, але вона не вбивця.
Як щодо Адама?
Його важко розгадати, і я знаю, що це в нього є таємниця.
Хто він, типовий публічний американець
або таємний серійний вбивця?
А ще є Ріс Монтрос.
Як кажуть, скоро оголосить, що висувається у мери.
Хитрий політичний крок.
Маніпулює народом, плачучи за другом.
Чи він тут, щоб маніпулювати мною?
Я проґавив свій похорон у Мадре Лінда, але читав,
що він був тихим, протилежним цьому.
-Ти тут. -Це був мій шанс на перемир'я.
Не хочу чути, що ти хочеш сказати, і гадки не маю, чому ти тут.
Фібі запросила.
Ось тобі і перемир'я.
Подалі від папарацці, вони здаються більш шокованими, ніжсумними.
Якщо це «вбивство багатих, аби помститися за бідних»,
сподіваюся, ви в курсі, що я успадкувала лише замок.
Джемма завжди жахлива,
але важко її уявити у ролі вбивці.
Але якщо це ти, твоя акторська гра заслуговує нагороди.
Почнемо носити куленепробивні жилети.
І зруйнувати силует? Я краще помру.
Це маячня. Ніхто не хоче нас вбивати.
Роалд, він не боїться, бо він — це ти,
або він занадто пихатий, щоб вважати себе смертним.
-Як тримаєшся? -Нормально.
Знайшла місце для Малколма?
Знайшли місце поруч з його бабусею.
Там і поховаємо його палець.
-Мені дуже прикро… -Роалде, давай не треба? Вже час.
Захищаєш чи кидаєш мені виклик?
Як я можу бути другом Саймона Су?
Авжеж, ви бачили інтерв'ю, де він каже дикі речі.
Не соромиться бути голим.
Але всі ми носимо різні маски.
І, авжеж, у нас є бік, який ми ніколи нікому не показуємо.
Що за маскою Ріса?
Він сам сказав, з Берліну сюди можна дістатися швидко,
-тому я його не викреслюю. -Що зробило б...
з репутацією різкого, показного генія-егоманіяка,
якби ви знали, що він віддав третину свого прибутку на благочинність?
Чи все зробив би заради сестри?
-Джоан Дідіон написала про тугу… -І він балотуватиметься у мери.
Назвіть мене психом.
Та, здається, це ускладнить вистежування та вбивство людей.
«Коли ми тужимо за втратами,
ми ще тужимо за кращими чи гіршими…
-нами». -Трясця. Через тебе я думаю циклічно.
Ріс може бути тобою. Ти можеш бути будь-ким.
Як мені впізнати їхню тугу? Як впізнати по них хоч щось,
коли вони в гівно від коктейлів, туги, страху чи дизайнерського екстазі?
Крута церемонія, еге ж?
Збираєш матеріал для книжки?
-Знову вимагатиме грошей. -Для нас все інакше.
Тобто?
Ну, знаєш, все це… Не знаю, вся ця показуха.
Він думає, ми схожі, аутсайдери. Це ти?
Це сильно впливає, так?
Бути так близько та бачити, як вони все просирають,
знаючи, як важко ти працюєш, а нічого не буде твоїм.
-Так ти вважаєш? -Що? Ні.
-Ні, ти ж працюєш… -Ні, я люблю свою роботу.
Леді Фібі поводиться зі мною, як з рідним,
але в неї занадто добре серце,
тому вона підбирає ще й гівнюків та дворняг.
Тому те, що ти тут…
взагалі не дивує, серйозно.
Але ти мені здаєшся підозрілим до всирачки.
Чи в нас ще один детектив. Час закінчувати бесіду.
Звернися з цим до леді Фібі.
Можливо, звернуся.
Гарної панахиди.
«Чому ти досі не вбив Кейт?»
Трясця. Куди вона ділася?
Було б добре її не губити.
Думаю, ми почали не з того. Пробач.
За шпигування? Чи коли я надіслала до тебе поліцію?
-Це не по-сусідськи. -Може, для них важливо поговорити з тим,
хто останнім бачив Малколма живим.
-Чи тобі є що приховувати? -Авжеж, ні.
Тоді все, що я зробила, допомогла тобі очистити твоє ім'я.
Тоді подякую, бо ти постійно мені допомагаєш.
Знижуй градус.
Боже.
Хоч я і люблю обмін гостротами з американцем-егоїстом…
-Егоїстом? -…але не сьогодні.
Знаєш…
через всі ці смерті.
Тому співпрацюй з поліцією, не зазирай до мого вікна.
І де це кляте авто?
Досить.
Гарного тобі дня. Чи ні.
Трясця. Я маю за нею прослідкувати. Вона буде в захваті.
Продовжуються пошуки вбивці
вчителя літератури коледжу Дарсі Малколма Хардінга.
Родина професора у зверненні
виказала всю важкість від втрати їхнього сина…
Як боксери роблять це раунд за раундом?
-Якого біса ти робиш? -Рятую її життя,
-щоб вона і далі мені грубила. -Пробач, що був козлом.
Ти хотіла, щоб поліція просто виконувала свою роботу.
-Що будете? -Ні, він йде.
Але зараз на волі вбивця, який полює на людей поруч з тобою.
-Не думаю, що варто бути самій. -Чому? Бо я тендітна мадам?
Боже. В нас тут Капітан Америка, може, схочете взяти автограф.
Трясця.
Для тебе це, мабуть, сюр.
-Те, що ти бігаєш за мною, як цуцик? -Я кажу не про це.
Твої друзі прикидаються, що все гаразд, хоча кожен з них може…
Може…
Один з них.
Ти серйозно?
Ти думаєш, що один з моїх друзів вбивця,
а не один з тисяч, хто так хоче,
щоб моїх друзів зжерли живцем.
-Досі граєшся у Шерлока. -Вона не допоможе дізнатися,
-хто ти, це очевидно. -Давай підсумуємо.
Нащо ти за мною бігаєш? Щоб трахнути?
Ні.
Тоді щоб вбити? Тому ти мене переслідуєш?
Не відповідай. Мовчи.
Так. Я люблю переслідувати і вбивати.
І я точно не хочу тобі допомогти.
Нащо тобі це? Яка тобі різниця?
Що, як я просто цього хочу?
Подобається тобі це чи ні.
Ти був емоційною дитиною?
Бувало, мабуть.
Коли я була малою,
мати забороняла мені плакати.
Якщо я розідрала коліно…
Трясця, коли померли бабуся й дідусь,
вона навіть не дивилася
на мене, якщо я не стримувала всі емоції.
Приховувала всі почуття…
а потім…
Це стало нормою.
А я маю бути дівчиною у тузі.
Я розумію. Серйозно.
Можу сказати з досвіду, чим глибше це ховаєш, тим гірше стане пізніше.
І що з цим робити?
Особисто я, якщо мені дуже погано,
маю заспокоюючий ритуал.
Я щось спалюю.
Це допомагає.
Що, як не спрацює?
Що, як я просто…
не зможу зробити це для Малколма?
Тоді тужи для себе.
Кажеш, наче співчуття — це помилка.
Думаєш, я не знала, що він трахається в мене за спиною?
-Я цього не казав. -Думаєш, такі в нас були стосунки?
Покажу тобі наше улюблене місце.
Тепер вона мене запрошує піти за нею.
Вона не полегшує завдання.
Як весело.
Кейт!
Кейт, можеш, зачекати?
-Зараз не час ось так втікати. -Тебе ніхто не змушує.
Якщо не подобається, можеш іти геть.
Це небезпечно.
Боже.
Це навіть мило, як ти біг за мною, наче якийсь білий лицар.
Та ти розчаруєшся, коли зрозумієш,
що жінки 21-го сторіччя можуть постояти за себе.
Щоб мене.
Чудово. Таємний сад.
Стільки місць, де може сховатися вбивця.
Кейт любить спокушати долю.
Досі тут.
І що, ви з Малколмом тут напивалися?
-Може, просто заберемося… -Тихо! Тихо.
Сусіди викличуть поліцію. Ми з Малколмом не просто пили.
-Вона до мене підкатує? -Припини.
У думці, що за тобою спостерігають, є щось таке.
-Відчував щось таке? -Не можу сказати, що так.
Якщо хочеш бути корисним,
в мене був справді жахливий день,
відволічи мене, гаразд?
Впевнений, що охоронцям не варто спати з клієнтами.
Як же ти любиш думати.
Знаєш… Думаю, я тебе розумію.
Ти романтик.
Я занадто пробивна. Ти не хочеш трахатися, ти хочеш займатися коханням.
-Каже, наче це щось погане. -Ти не знаєш, який я…
Я бачу, що ти намагаєшся бути благородним, доки приховуєш справжні мотиви.
Джонатане, ти ж не бігав за мною, бо десь вглибині ти таки…
-Ні. Ні. -…хочеш…
-Ні, не хочу. -…трахнути мене.
Це погана ідея. Ні.
Ось тобі і мої вміння зваблювати.
Ну, ти доволі ніжно на мене впала, чесно.
Трясця.
Ні, ми не робитимемо цього.
Все і так дуже складно.
Я можу сказати…
щось романтичне, якщо хочеш.
З іншого боку, так вона буде у моєму полі зору, так?
Про що я думаю?
Ні. Трясця.
Не цілуй мене. Ми можемо закохатися.
Так я тримаюся ближче.
Трохи її відволічу.
Нічого страшного.
З усього, що я думав, може трапитися з моїм захистом Кейт,
цього я точно не очікував.
Трясця, де вона?
Досі дихає.
В мене є мале вікно, щоб допомогти Наді з її проблемним листом.
Ніяких листів.
І ніяких фото Кейт чи когось ще.
Це великий, яскравий виняток.
Здивований, що він не голий.
Малколм за його дурості може щось ховати за власним портретом.
Що ти робиш?
Моя студентка попросила знайти дещо, що вона написала.
Тому ти прийшов сюди зі мною?
Щоб знайти лист однієї з купи коханок Малколма?
Ні, це було б божевіллям.
-Я прокинувся… -Тому ти думаєш, що я в небезпеці?
Через якусь божевільну студентку?
-Як її звати? -Трясця.
-Ні, не тому. -Іди геть. Негайно.
Через тебе я не можу кинути її.
Кейт, я знаю, що повторююся, але це правда.
Це небезпечно.
Хай краще мене розріжуть на тисячу шматків,
ніж я пробуду ще хоч мить на самоті з тобою.
Забирайся.
Водій Кейт стоїть тут весь день.
Вона закрила жалюзі, а я стою тут вмираю з голоду.
«Бачу, захищаєш її».
Пішов ти.
«Ось все й зрозуміло. Думаю, ти вбиваєш, аби захистити тих, кого любиш.
Кейт не твоя любов. Поки що». Ніколи.
«Вона допомогла мені розгадати».
Це твоє велике одкровення? Яка гарна людина не захистить іншу?
«Тобі це подобається. Відчуття. Вбивати».
Це божевілля.
«Як життя згасає в очах. Влада.
Б'юся об заклад, в тебе аж встає.
Навіть зараз, від думки про це».
«Ти божевільний».
«Я тобі покажу».
Як саме?
Ні.
Гей-гей! Ти!
Далі у турі Кейт по найкращих місцях, щоб бути вбитим у Лондоні,
у нас 700-річний склеп.
Єдиний вхід та вихід. Щоб дістатися її, доведеться пройти мене.
Малколме.
Ти б думав, що це повний абсурд, що я розмовляю зі скринькою,
де поховано твій малий палець.
Боже. Ти б навіть пожартував про некрофілію.
Натиснув би на мою провину, що недостатньо тобі відсмоктувала.
Ти помпезне,
ледаще шльондро.
Але з тобою я забула про свою родину.
З тобою я сміялася.
Ти дбав про мене.
Авжеж, це варто кількох сльозинок.
Трясця.
Привіт.
Зроби собі послугу, не змушуй мене натискати на гачок.
-Гаразд. -Що ти задумав?
Слизький вилупок.
Вона твоя наступна жертва?
Ні. Вона у небезпеці.
Привіт.
Це кільце Малколма.
Як?
Хтось намагається мене підставити.
Впевнений, поліція рада буде це чути.
І леді Фібі.
Було б боляче, май я великий палець.
Ти помиляєшся.
Мій член максимально в'ялий.
Мені це огидно. Я не такий, як ти.
Ти не знаєш мене так добре, як думаєш.
Я став занадто майстерним.
Вік помилявся. Він думав, що не матиме пишного похорону,
але його хоронять з позолоченою труною Саймона.
Непогано.
Я б сказав кілька слів та сумніваюся, що Вік був фанатом Дідіон.
Та я знав його достатньо,
щоб написати розпливчатий лист леді Фібі щодо звільнення.
Вони ж були як рідні.
Я клявся, що ніколи цього не робитиму.
Я був на новому шляху.
Без тебе.
Ти мене підставив.
Підкинув кільце, щоб Вік знайшов.
«Це так, еге ж? Тобі це подобається».
Ні! Ти хворий вилупку!
«Єдине, що я відчуваю, це бажання тебе прикінчити.
Мені буде огидно, але світ стане кращим,
і ніхто не тужитиме за тобою…»
Чекай. Тому ти одержимий мною?
Ти самотній?
Оповідач По шукає зв'язку у натовпі.
Тобі потрібен друг.
Ти хочеш, щоб ми були схожими.
Споріднені душі.
І якщо ти так думаєш,
може, хочеш винести це в реальний світ.
«Ти маєш рацію. Це було хвилююче».
Коли поховав Віка, я впевнився, що Кейт вдома.
Вона так і не виходила.
Може, виснажена, враховуючи, скільки людей в її житті ти вбив.
Вона там.
Тим часом ти мене ігноруєш.
Є підозри, що вбивство професора Хардінга
пов'язане з вбивством його друга,
художника Саймона Су, чиє тіло,
як кажуть…
Я помилився? Відлякнув?
Чи ти купишся та запропонуєш зустрітися?
Чудово, тепер я в чистилищі. Ти мовчиш, Кейт мовчить.
Тому я досі пильную за її вікном. Просто чудово. Дякую.
Мабуть, у чистилищі не тільки я.
Якщо вона не може заплакати, може, хоча б знищити той портрет.
Сподіваюся, це допоможе.
Трясця.
Ось і ти… Трясця, це Фібі.
У САНДРІ ХАУС О ДЕСЯТІЙ. ТИ МЕНІ ПОТРІБЕН!
Заходь. Одну хвилинку.
З усіма цими таємницями та розгадками через тебе
я зміг допомогти хоча б одній людині.
-Боже, дякую. -Не хвилюйся, я не читав.
Наплювати. Він гарно написаний.
Нещодавно мені про неї нагадали. Може, тобі допоможе.
Джоан Дідіон.
Не віриться, що він мертвий.
Це перша людина в моєму житті, яка померла.
-Жахливе почуття. -Так і є.
Доки не пройде.
Коли це станеться?
В кожного по-різному.
Провина робить все тільки гірше.
Не думаю, що варто її відчувати через кохання.
Я його не кохала.
Гаразд, через турботу.
Іноді ми турбуємося не про тих, це не робить нас поганими, лише людьми.
Дякую.
До зустрічі на уроці.
Гаразд.
Я маю сам себе послухати. Досить почуватися винним.
Я наробив помилок, але я стану кращим.
«Думаю, нам варто зустрітися». Спрацювало.
Тепер я розумію, як з тобою спілкуватися.
«Єдина умова.
Відчепися від Кейт. Вона моя».
«Ось він, Джо, який мені потрібен».
Тепер Кейт не у списку, і я не маю бігати її захищати…
«Коли і де?»
«Скоро повідомлю».
Як скоро?
Ніяких повідомлень, ніяких ігор.
Це погано.
Професор Мур. У вас є хвилинка?
Авжеж. З радістю допоможу.
Переклад субтитрів: Володимир Фатун