‎- Din episoadele anterioare… ‎- „Bună, tu!”
‎Evident, Evanesce.
‎Nu poți afla cine te-a sunat, ‎mesajele dispar când le citești.
‎Preferata elitelor și a paranoicilor.
‎Presupun că ne vedem ‎la vernisajul ăla afurisit, dle profesor.
‎Kate Galvin.
‎- Pleacă! ‎- Kate e reținută.
‎În sacoul ăla arăți a chelner.
‎Ești un nimeni gol, fără viață proprie.
‎- Malcolm. Așa ne-a zis să-i spunem. ‎- Era doar o studentă?
‎- Ce vrei? ‎- Nadia avea dreptate.
‎Primul suspect e a doua victimă.
‎„Aflu eu curând ce-i cu tine.”
‎CINE ERA GUINEVERE BECK?
‎„Bună, Joe!”
‎În momente din astea ‎mă tot întreb unde am greșit.
‎Voiam doar o vacanță
‎ca să-mi încep noua viață, bună,
‎onestă, pașnică, dar ai distrus asta.
‎Mi-ai violat adăpostul sigur
‎și ai scos la iveală ‎ce încercam din greu sălasînurmă.
‎„Am dreptate? ‎Articolele alea sunt despre tine?”
‎Evident, nu pot recunoaște. Haide!
‎Mă numesc Jonathan Moore.
‎MĂ NUMESC JONATHAN MOORE
‎„Haide, Joe! Spune-mi adevărul!”
‎Refuz să-ți hrănesc ‎obsesia bolnavă și eronată.
‎Ar trebui să te caut, ‎nu să-mi schimb încuietorile.
‎Dar trebuie să te țin afară ‎din apartamentul și mintea mea.
‎„Mă ignori?
‎Mă jignești, Joe.
‎Ești acolo?”
‎Ești acolo?
‎Nu-mi lași de ales.
‎O să te ignor, obsedatule!
‎În ‎Omul mulțimii‎ a lui Poe,
‎povestitorul vede un străin într-o cafenea ‎și devine obsedat de el.
‎Îl urmărește pe străzile Londrei. ‎Face deducții.
‎Dar interesul lui rămâne ambiguu.
‎Ce credeți că spune povestea asta ‎despre obsesie?
‎Se leagă de nevoia de a proteja.
‎Îl urmărește fiindcă vede…
‎- …că are un pumnal sub haine. ‎- Corect, dar evident.
‎- Interesant. Altceva? ‎- E despre dragoste.
‎- Sigur ai citit ce trebuie? ‎- Genul de dragoste
‎pe care o ai pentru ceva ‎ce nu o să înțelegi niciodată.
‎- E vorba despre obsesie. ‎- Cine zice să se exclud?
‎Povestitorul vrea să comunice, ‎să cunoască și să fie cunoscut, nu?
‎- De aia urmărește un străin. ‎- Scuze, dar e despre profesorul Harding.
‎Să-mi trag una! A fost ucis.
‎Se crede că are legătură ‎cu crima de la galeria lui Simon Soo.
‎O, nu!
‎Îl numesc „Ucigașul devorator de bogați”. ‎Sună bine.
‎Degetul lui Malcolm Harding ‎a ajuns la ‎London Dispatch
‎cu un bilet care a clarificat ‎că nu era răpire, ci crimă.
‎Ce să zic… La dracu'!
‎N-ai păstrat ‎degețelul lui Malcolm ca trofeu,
‎îl folosești ca să mă obligi ‎să-ți fac jocul.
‎Asta e foarte, foarte rău.
‎„Acum ți-am captat atenția?”
‎TU
‎Bine, fraiere, te-ai făcut înțeles.
‎Mi-am anulat ora ‎ca studenții să poată procesa șocul,
‎adică să bârfească despre devoratorul ‎care-i vizează pe cei bogați.
‎Deci, da, mi-ai captat atenția.
‎Întrebarea e: „Ce vrei?”
‎CE VREI?
‎„Să recunoști că ești Joe Goldberg.”
‎Asta n-ai să vezi, dar nici nu pot ‎să refuz să intru în joc.
‎Deci: „Nu sunt.
‎Dar, dacă aș fi, ce ai vrea de la mine?”
‎„În primul rând, ‎de ce i-ai omorât pe oamenii ăia?”
‎Ar trebui menționat: ‎mai am urechea lui Simon.
‎S-o trimit cu un bilet ‎semnat «Jonathan Moore»?”
‎Și, iată, șantajul.
‎Bun. Spune cât mai puține posibil.
‎„Dacă aș fi făcut lucrurile alea,
‎ar fi fost doar ‎pentru că nu aveam alte opțiuni.”
‎„Era pe viață și pe moarte.”
‎Cum o fi să deschizi cutia aia?
‎Cică degetul puțea atât de tare ‎încât un copywriter a leșinat.
‎Așa se întâmplă ‎când proprietarul unui ziar
‎are un fiu gură-spartă.
‎Ce ți-a mai zis taică-tu?
‎Toți se tem ‎pentru ce ar mai putea primi în poștă.
‎Ucigașul i-a luat cercelul lui Simon Soo ‎și cine știe ce.
‎Mai urmează să deschidă ‎o cutie cu scula lui cu piercing.
‎Ce-i cu voi? A fost omorât. ‎Era profesorul nostru.
‎- Cu care presupun că ea se culca. ‎- Stai calm! Eu…
‎Vorbești măscări ‎despre alt om ciopârțit în bucăți.
‎Joe, n-are rost. Ești groaznic.
‎Are nevoie să discute cu cineva, ‎dar eu sunt ocupat cu tine.
‎Trei ore de la ultimul tău mesaj. ‎Deja te-ai săturat să te joci cu mine?
‎Între timp, caut indicii oriunde pot.
‎Aceleași știri încontinuu până tegăsesc.
‎Îmi reamintesc ‎că nu sunt singurul care te caută.
‎…pe care le frecventa ‎împreună cu prietenii apropiați.
‎Presupun că poliția o întreabă pe Kate ‎dacă Malcolm avea dușmani. Și Simon.
‎Și, că veni vorba,
‎după cum se poartă, are noroc ‎dacă nu încep s-o suspecteze pe ea.
‎Nicio lacrimă. ‎Și nici ceai nu le-a oferit.
‎Rahat!
‎Cum zic americanii? Vezi-ți de treaba ta!
‎Îmi pare rău. Veștile despre Malcolm…
‎Trebuie să fie un șoc.
‎Voiam să-ți prezint condoleanțe.
‎Nu te obosi! ‎Să fii odihnit când vine poliția.
‎N-a făcut asta!
‎Ba a făcut-o.
‎Când l-ați văzut ‎pe Malcolm Harding ultima dată?
‎Cam acum o săptămână.
‎Cred…
‎M-a adus acasă de la un club. ‎Poate că v-a spus prietena lui.
‎La clubul acela era și Simon Soo, nu?
‎Și erați la vernisajul lui ‎în noaptea când a fost ucis.
‎Ce le-a mai zis Kate, ce cereale îmi plac?
‎Corect.
‎V-ați integrat rapid în acest cerc social.
‎Dra Galvin a menționat că evitați poliția.
‎Sigur că a menționat.
‎Asta e… Credeam că ar putea fi ‎o mică problemă cu viza de lucru,
‎- …dar actele sunt în regulă acum. ‎- Nu e departamentul nostru.
‎Și, dacă profesorul Harding ‎v-a adus acasă,
‎asta înseamnă că sunteți ultimul ‎care l-a văzut în viață, dacă nu mă înșel.
‎Rahat! Trebuie s-o scot rapid pe mânecă.
‎Nu sunt chiar sigur de asta.
‎Ce jenant e!
‎Băusem amândoi cam mult, ‎iar Malcolm îmi spunea lucruri
‎pe care poate că nu voia să le spună,
‎cum ar fi că aflase că Simon
‎forța artiști să-i picteze tablourile.
‎Cred că Malcolm paria, era strâmtorat, ‎și voia să-l forțeze pe Simon s-o dreagă.
‎Eu am interpretat asta drept „șantaj”.
‎Nu e bine să vorbești morții de rău,
‎dar la știri zic că ar putea fi vorba ‎de un criminal în serie, deci…
‎Poate că povestea reală ‎ne afectează direct.
‎- Poate confirma cineva asta? ‎- Blue Cahill.
‎E unul dintre artiștii ‎de care profita Simon.
‎Am auzit că ar putea fi la reabilitare.
‎Ei bine, mulțumim din nou pentru ceai.
‎Dacă vă mai amintiți ceva, anunțați-ne!
‎Da, sigur. Bineînțeles. Vă conduc eu.
‎„Târfa aia ți-a trimis poliția pe cap.”
‎Ce dracu'? Unde naiba ești?
‎Arată-te, lașule!
‎„Kate e o amenințare. ‎Pe viață și pe moarte, s-ar zice.
‎Ar trebui să te ocupi de ea.”
‎Și iată-ți adevăratul joc!
‎Vrei s-o omor pe Kate.
‎Niciun semn ‎sau echipament de supraveghere.
‎De câte ori să-mi mai fac ‎apartamentul varză din cauza ta?
‎Evident, n-o s-o omor pe Kate.
‎Dar ea e următoarea ta țintă?
‎Nu vreau s-o păzesc ‎pe vrăjitoarea de gheață care mă urăște.
‎Las-o în termeni generici, nu te implica.
‎„Kate nu va fi o problemă.”
‎Dar, dacă ești cu ochii pe ea,
‎și eu trebuie să fiu.
‎Merg oriunde merge ea. ‎Și te găsesc pe tine.
‎Nadia!
‎Bună ziua!
‎- Ce faceți aici? ‎- Locuiesc după colț.
‎De ce te furișezi ‎pe lângă clădirea unei victime?
‎Caut cheia de rezervă a lui Malcolm.
‎- Are nevoie de cineva de încredere. ‎- Ai lăsat ceva acolo?
‎La dracu'!
‎- V-a spus? ‎- Am ghicit.
‎Nu cred că se știe.
‎I-am scris ceva.
‎O scrisoare pe care nu trebuia ‎să i-o scriu și e acolo.
‎E printre lucrurile lui, o să fie găsită ‎și o să ajungă titlu în ziar.
‎Și cu mine ce se va întâmpla? ‎O să fiu complet distrusă public.
‎- Sparg ușa, asta e… ‎- Nu face asta!
‎- Sunt prieten cu Kate. ‎- Nu chiar, dar mă descurc eu.
‎Îți iau eu scrisoarea.
‎Nu dau spargere.
‎Nu dau spargere încă.
‎Am mai făcut asta.
‎Felicitări, ‎ucigașul devorator de bogați face furori!
‎Consecință nedorită ‎sau ai vrut să pornești o mișcare?
‎Mai important, cum te găsesc ‎la înmormântarea lui Simon,
‎într-o mulțime pricepută ‎să se poarte cumva în fața camerelor
‎și altfel în privat?
‎Deci întrebarea devine: ‎„Cine nu suferă cu adevărat?”
‎- De exemplu, Sophie Soo… ‎- Vă rog, în loc de flori,
‎donați la hashtag ‎„zâmbete pentru Simon Soo”!
‎…folosește suferința ‎ca să obțină urmăritori și donații
‎pentru cauza stomatologică ‎a unor copii defavorizați
‎care nu pare să existe ‎dincolo de un site de mântuială.
‎Nu o face o criminală, ‎dar mă face să mă întreb.
‎Evident, e Kate. Trebuie s-o țin departe ‎de colimatorul tău. De la distanță.
‎Și mai e Phoebe, ai cărei ani ‎de experiență în media n-au ajutat-o
‎- …să-și înfrunte suferința în public. ‎- Dacă mă urmăriți,
‎ajutați-mă să găsesc rămășițele ‎prietenului meu, Malcolm.
‎Îi plăceau corgii și supa.
‎Dacă găsiți orice care-i aparține,
‎sunați, vă rog, la 999
‎și vă promit ‎că veți fi răsplătiți din plin.
‎E o varză pe medicamente, ‎dar nu criminală.
‎Dar Adam?
‎E greu de citit și știu ‎că e genul care are secrete.
‎Deci cine e, bărbățelul american tipic
‎sau un ucigaș în serie secret?
‎A, și mai e Rhys Montrose.
‎Cică în câteva zile își anunță ‎candidatura ca primar.
‎O mișcare politică deșteaptă.
‎Manipulează plângând după un prieten.
‎Sau e aici ca să mă manipuleze pe mine?
‎Mi-am ratat priveghiul ‎din Madre Linda, dar am citit
‎că a fost o treabă discretă, ‎pe dos față de asta.
‎- Ai venit. ‎- Iată șansa unui armistițiu!
‎Nu vreau să aud ce ai de spus ‎și nu știu de ce ai venit.
‎M-a invitat Phoebe.
‎Halal încetare a focului!
‎Departe de paparazzi, ‎par mai mult terorizați, decât triști.
‎Dacă asta e ‎ucizi-bogați-ca-să-răzbuni-săraci,
‎sper că știi că am moștenit doar castelul.
‎Gemma, niciodată altfel decât oribilă,
‎dar greu de crezut ‎c-ar avea ambiția să ucidă.
‎Totuși, dacă ea ești tu, ‎meriți un premiu pentru rol.
‎Începe să porți veste antiglonț!
‎Și să distrug silueta asta? Mai bine mor.
‎Ce prostie! Nu vrea nimeni să ne omoare.
‎Roald, nu se teme pentru că ești tu
‎sau e prea arogant ‎ca să se vadă drept muritor?
‎- Cum te simți? ‎- Bine.
‎Ați rezolvat cu Malcolm?
‎I-am găsit un loc lângă bunică-sa,
‎unde îi putem îngropa degetul.
‎- Îmi pare sincer rău… ‎- Putem să nu facem asta, Roald? Începe.
‎Protector, sau ești tu și mă tachinezi?
‎Cum am putut fi prieten cu Simon Soo?
‎Sigur, poate ați văzut un interviu ‎unde zicea niște lucruri nesărate.
‎Sigur dezbrăcat.
‎Dar toți purtăm măști diferite, ‎după situație.
‎Și, sigur, avem părți ‎pe care nu le arătăm nimănui.
‎Ce e în spatele măștii lui Rhys?
‎Mi-a zis că nu ajungi greu aici ‎de la Berlin,
‎- …așa că nu-l pot exclude. ‎- Cum ar fi afectat
‎reputația unui geniu agitat, ‎presupus egomaniac,
‎dacă ați fi știut ‎că dona o treime din câștiguri?
‎Sau că făcea orice pentru sora lui.
‎- Joan Didion scria despre doliu… ‎- Și candidează la primărie.
‎Poate sunt nebun.
‎Pare că asta ar complica ‎pânditul și omorâtul oamenilor.
‎„Când îi jelim pe cei pierduți,
‎ne jelim, mai mult sau mai puțin…
‎- …pe noi.” ‎- Rahat! M-ai făcut să mă gândesc în cerc.
‎Rhys ai putea fi tu. ‎Ai putea fi oricare dintre ei.
‎Așa jelesc ei? Cum să-mi dau seama ‎ce simte oricare dintre ei
‎când sunt drogați cu un cocteil ‎de durere, frică și amfetamine?
‎Grozavă servirea, nu?
‎Aduni material pentru carte?
‎- Încă o percheziție! ‎- Pentru noi n-o să fie așa.
‎Ce vrei să zici?
‎Toate… Nu știu, ‎rahaturile astea sclipitoare.
‎Crede că suntem la fel, intruși. Tu ești?
‎Te dă peste cap, nu?
‎Să fii atât de aproape de asta ‎și să-i vezi cum se pișă pe tot,
‎să știi că, oricât ai munci, ‎n-o să ai parte de asta nicicând.
‎- Asta simți? ‎- Ce? Nu.
‎- Păi tu lucrezi pentru… ‎- Vezi tu, eu îmi iubesc munca.
‎Dna Phoebe mă tratează ‎ca pe un membru al familiei,
‎dar, bună la suflet cum e,
‎are tendința să adopte vagabonzi.
‎Deci faptul că ești aici…
‎nu e chiar o surpriză.
‎Ce mi se pare dubios la tine, ‎gagiule, este absolut totul.
‎Sau mai avem un detectiv ‎și e timpul să încheiem discuția.
‎Plânge-te de asta dnei Phoebe!
‎Chiar s-ar putea s-o fac.
‎Un priveghi plăcut!
‎„De ce n-ai ucis-o pe Kate încă?”
‎La naiba! Unde s-a dus?
‎Să fiu drăguț ca s-o pot ține aproape.
‎Cred că am pornit cu stângul. ‎Îmi pare rău.
‎Pentru că spionezi? Sau că te-ai ofticat ‎când ți-am trimis poliția pe cap?
‎- N-a fost cea mai prietenoasă mișcare. ‎- Ar putea fi important pentru ei…
‎să discute cu unul dintre ultimii ‎care l-au văzut pe Malcolm.
‎- Sau ai ceva de ascuns? ‎- Bineînțeles că nu.
‎Înseamnă că doar am grăbit ‎reabilitarea numelui tău.
‎Voiam, de fapt, să-ți mulțumesc. ‎Mereu mă ajuți.
‎Destinde!
‎Doamne!
‎Oricât îmi place să trăncănesc sarcastic ‎cu egoiști americani fals-politicoși…
‎- Egoiști? ‎- …azi nu am cum.
‎Știi…
‎morțile astea.
‎Deci cooperează cu poliția, ‎nu te uita la mine pe geam.
‎Și unde naiba e mașina aia?
‎Ajunge!
‎O după-masă plăcută! Sau nu.
‎La naiba! Trebuie s-o urmăresc. ‎O să-i placă asta la nebunie.
‎Continuă investigarea presupusei crime
‎a lui Malcolm Harding, ‎profesor de literatură la Darcy College.
‎Familia profesorului Harding
‎și-a exprimat dezolarea ‎în urma pierderii fiului…
‎Cum fac boxerii asta runde în șir?
‎- Ce dracu' faci? ‎- Îi salvez viața
‎- …ca să poată fi necioplită cu mine. ‎- Scuze c-am fost bădăran.
‎Vrei doar ca poliția să-și facă treaba.
‎- Vă aduc ceva? ‎- Nu rămâne.
‎Una peste alta, un criminal în libertate ‎îi vânează pe oamenii din jurul tău
‎- …și nu cred că e bine să fii singură. ‎- De ce? Fiindcă sunt o domniță delicată?
‎O, Doamne! Uitați-l pe Căpitanul America, ‎dacă vreți un autograf!
‎La naiba!
‎Cred că ți se pare ireal.
‎- Că mă urmărești ca un cățel? ‎- Nu despre asta vorbesc.
‎Poate când prietenii tăi s-au prefăcut ‎că nu e nimic anormal cu niciunul din ei…
‎Poate…?
‎Unul dintre ei.
‎Vorbești serios?
‎Crezi că unul dintre prietenii mei ‎e ucigașul,
‎nu unul dintre miile care n-ar vrea decât
‎să-i mănânce de vii.
‎- Încă te joci de-a Sherlock. ‎- Ea n-o să mă ajute să-mi dau seama
‎- …cine ești, e clar. ‎- Hai să tragem o concluzie!
‎De ce mă urmărești? Vrei să mi-o tragi?
‎Nu.
‎Atunci să mă omori? De asta mă urmărești?
‎Nu mușca!
‎M-ai prins. ‎Am o slăbiciune pentru urmăriri și crime.
‎N-are nicio legătură cu ajutorul.
‎De ce? De ce-ți pasă?
‎Și dacă, efectiv, îmi pasă?
‎Fie că-ți place sau nu.
‎Ai fost un copil emotiv?
‎Câteodată, presupun.
‎Când eram mică,
‎mama mi-a interzis să plâng.
‎Dacă-mi juleam genunchiul…
‎La naiba, când mi-au murit bunicii,
‎nici nu se uita la mine
‎dacă nu înduram cu stoicism.
‎Mi-am ascuns orice sentiment…
‎și asta…
‎A devenit standard.
‎Și ar trebui să fiu iubita care suferă.
‎Înțeleg. Chiar înțeleg.
‎Din experiență, îți pot zice ‎că e tot mai rău cu cât o respingi.
‎Și atunci ce faci?
‎Personal, când devine prea greu,
‎am un ritual cathartic.
‎Dau foc la ceva.
‎Ajută.
‎Și dacă nu ajută?
‎Dacă efectiv…
‎nu pot simți nimic pentru Malcolm?
‎Atunci suferă pentru tine.
‎O spui de parcă ‎e o greșeală să investești.
‎Crezi că nu știu ‎că și-o trăgea pe la spatele meu?
‎- N-am zis asta. ‎- Crezi că așa era relația noastră?
‎Să-ți arăt locul nostru preferat!
‎Bun, acum ea mă invită s-o urmăresc.
‎Nu-mi ușurează treaba.
‎E distractiv.
‎Kate!
‎Kate, așteaptă, te rog!
‎- Nu e momentul să alergi. ‎- Nu te plătește nimeni.
‎Dacă nu te simți bine, ‎ești liber să pleci.
‎E periculos.
‎O, Doamne!
‎E chiar drăguț cum galopezi ‎după mine ca un Făt-frumos.
‎O să fii tare dezamăgit ‎când o să-ți dai seama
‎că femeile secolului 21 ‎își pot purta singure de grijă.
‎Fir-aș al naibii!
‎Perfect! O grădină secretă.
‎Ce de locuri ‎în care să se ascundă criminalul!
‎Kate adoră să provoace destinul.
‎Încă ești aici.
‎Și ce, tu și Malcolm vă făceați praf?
‎- Putem să plecăm, nai…? ‎- Mai încet!
‎Vecinii o să cheme poliția. ‎Eu și Malcolm nu doar beam.
‎- Se dă la mine? ‎- Haide!
‎E ceva cu ideea că ai putea fi privit.
‎- Te-ai simțit vreodată așa? ‎- Nu prea.
‎Dacă vrei să fii de folos,
‎am avut o zi groaznică.
‎Distrage-mă, vrei?
‎Sunt sigur că gărzile de corp ‎n-ar trebui să se culce cu clienții.
‎Ce-ți place să gândești!
‎Știi, cred că te înțeleg.
‎Ești un romantic.
‎Eu sunt prea directă. Tu nu vrei ‎să ți-o tragi, ci să faci dragoste.
‎- O zice de parcă ar fi ceva rău. ‎- Nu știi cine sunt…
‎Observ că încerci să pari nobil ‎în timp ce-ți ascunzi adevăratele motive.
‎Haide, Jonathan! Chiar nu m-ai urmărit ‎fiindcă undeva, adânc, tu chiar…
‎- Nu. Deloc. ‎- …vrei…
‎- Nu, nu vreau. ‎- …să mi-o tragi.
‎E o idee proastă. Nu.
‎S-a zis cu seducția mea sexy!
‎Sincer, dacă vorbim de femei care cad ‎pe mine, tu ai fost chiar delicată.
‎Rahat!
‎Nu facem asta.
‎Lucrurile sunt deja complicate.
‎Pot să zic ceva…
‎romantic, dacă vrei.
‎Pe de altă parte, ‎asta o ține sub ochii mei, nu?
‎Ce e în capul meu?
‎Nu! La dracu'!
‎Nu mă săruta, poate ne îndrăgostim!
‎Așa rămâi aproape.
‎O mică diversiune pentru ea.
‎Nu-i nimic rău în asta.
‎Dintre toate modurile ‎în care o puteam apăra pe Kate,
‎nimic din toate astea nu era pe listă.
‎Rahat, unde e?
‎Încă respiră.
‎Am o portiță s-o ajut pe Nadia ‎să rezolve cu scrisoarea de dragoste.
‎Nicio scrisoare.
‎Nici poze cu Kate sau altcineva.
‎Cu excepția aia mare și izbitoare.
‎Mă mir că nu e un nud!
‎Doar un om simplu ca Malcolm putea ‎să ascundă ceva după portretul lui.
‎Ce faci?
‎O elevă m-a rugat ‎să găsesc ceva ce a scris ea.
‎De asta ai venit cu mine acasă?
‎Să găsești o scrisoare de la una ‎dintre amantele tâmpite ale lui Malcolm?
‎Nu, asta ar fi o nebunie.
‎- M-am trezit… ‎- De asta crezi că-s în pericol?
‎Din cauza unei școlărițe demente?
‎- Cum o cheamă? ‎- Rahat!
‎- Nu de asta. ‎- Vreau să pleci. Acum!
‎Nu o pot abandona din cauza ta.
‎Kate, știu că mă repet, ‎dar chiar e adevărat.
‎E periculos.
‎Prefer să fiu tăiată ‎într-o mie de bucățele,
‎decât să mai stau o secundă cu tine.
‎Ieși!
‎Șoferul lui Kate a stat aici toată ziua.
‎Ea a tras jaluzelele, ‎cât mor eu de foame încet pe-aici.
‎„Te-am urmărit cum o «protejezi».”
‎Du-te dracului!
‎„Te-am descifrat. Cred că omori ‎ca să aperi ceea ce iubești.
‎Pe Kate n-o iubești. Încă…” Niciodată.
‎„Dar m-a ajutat să-ți văd tiparul.”
‎Asta e marea intuiție? ‎Ce om cu bun-simț nu-și apără semenii?
‎„Îți place. Ce simți. Când ucizi.”
‎E o nebunie.
‎„Cum li se scurge viața din ochi. Puterea.
‎Pariez că ți se scoală.
‎Pariez că o ai sculată ‎chiar și când te gândești.”
‎„Ești nebun.”
‎„O să-ți arăt.”
‎Cum îmi arăți?
‎Nu!
‎Hei, tu!
‎În turul lui Kate al celor mai ‎bune locuri să mori din Londra,
‎urmează o criptă de 700 de ani.
‎O singură intrare. Trebuie ‎să treci de mine ca să ajungi laea.
‎O, Malcolm!
‎Ți s-ar părea absurd că vorbesc cu o cutie
‎unde a fost îngropat degetul tău.
‎Iisuse! Ai face o glumă proastă ‎despre necrofilie.
‎M-ai face să mă simt prost ‎că nu ți-am supt-o mai des.
‎Ai fost un stricat
‎încrezut și leneș!
‎Dar m-ai făcut să-mi uit familia.
‎M-ai făcut să râd.
‎Ți-a păsat de mine.
‎Sigur asta merită o lacrimă, două.
‎Fir-ar!
‎Salutare!
‎Fă-ți o favoare ‎și nu mă face să apăs pe trăgaci!
‎- Bine. ‎- Ce pui la cale?
‎Nemernic mic și viclean!
‎Ea e următoarea ta victimă?
‎Nu. Ea e în pericol.
‎Salut!
‎E inelul lui Malcolm.
‎Cum?
‎Cineva vrea să dea vina pe mine.
‎Sunt sigur că poliției o să-i placă ‎să audă asta.
‎Și doamnei Phoebe.
‎Durea dacă mai aveam degete acolo.
‎Greșești.
‎Te înșeli. ‎N-am avut-o nicicând mai bleagă.
‎Nu mi-a plăcut deloc. Nu sunt ca tine.
‎Nu mă cunoști atât cât crezi.
‎Am ajuns prea bun la asta.
‎Vic s-a înșelat. ‎Credea că n-o să aibă parte de fast,
‎dar e îngropat ‎lângă sicriul aurit al lui Simon.
‎Nu-i rău deloc.
‎Aș spune câteva cuvinte, ‎dar nu cred că lui Vic îi plăcea Didion.
‎Măcar l-am cunoscut destul
‎cât să-i scriu o scrisoare plină ‎de recunoștință dnei Phoebe.
‎Erau ca o familie, până la urmă.
‎Am jurat că nu mai fac.
‎Eram pe o traiectorie nouă.
‎Până la tine.
‎Mi-ai întins o cursă.
‎Mi-ai strecurat inelul ‎ca să-l găsească Vic.
‎„Am avut dreptate, nu? Ți-a plăcut.”
‎Nu! Dementule!
‎„Ai reușit doar să mă faci ‎să mă hotărăsc să te ucid.
‎Poate n-o să-mi placă, ‎dar lumea va fi mai bună
‎și n-o să te plângă nimeni…”
‎Stai! De asta ți s-a pus pata așa pe mine?
‎Ești singur?
‎Povestitorul lui Poe ‎căutând legături în mulțime.
‎Vrei un prieten.
‎Vrei să fim la fel.
‎Suflete-pereche.
‎Și, dacă tu crezi că suntem,
‎poate vrei să mutăm treaba asta pe viu.
‎„Aveai dreptate. A fost palpitant.”
‎L-am înmormântat pe Vic ‎și am urmărit-o pe Kate.
‎Nu a plecat de atunci.
‎Probabil că e obosită, ‎dacă ne gândim câți cunoscuți i-ai ucis.
‎Oricum, e înăuntru.
‎Între timp, nu-mi mai dai semne.
‎Se speculează ‎că uciderea profesorului Harding
‎are legătură cu altă crimă importantă,
‎cea a artistului Simon Soo, ‎prieten cu profesorul Harding,
‎al cărui trup se presupune…
‎M-am înșelat? Te-am luat prea tare?
‎Sau muști momeala și propui să ne vedem?
‎Minunat! Sunt în purgatoriu. ‎Nici tu, nici Kate nu vorbiți cu mine.
‎Încă îi urmăresc fereastra. ‎E perfect. Mulțumesc!
‎Poate nu sunt singur în purgatoriu.
‎Dacă nu poate vărsa o lacrimă, ‎măcar poate distruge portretul ăla.
‎Sper s-o ajute.
‎Rahat!
‎Iată-te… Rahat, e doar Phoebe.
‎SUNDRY HOUSE LA 22:00? ‎AM NEVOIE DE TINE!
‎Intră! O secundă.
‎În ciuda misterului în care m-ai băgat,
‎pot să fac măcar ceva bun ‎pentru un om bun.
‎- Doamne, mulțumesc! ‎- Nu-ți face griji! N-am citit-o.
‎Nu-mi pasă. E foarte bine scrisă.
‎Mi-am amintit de asta recent. ‎Cred că te-ar ajuta.
‎Joan Didion.
‎Nu-mi vine să cred că a murit!
‎Nu mai știu pe nimeni care să fi murit.
‎- E îngrozitor! ‎- Așa e.
‎Până nu mai e.
‎Și când e asta?
‎Cred că pentru fiecare e diferit.
‎Vina doar face totul mai rău.
‎N-ar trebui să fii vinovat ‎că iubești pe cineva.
‎Nu-l iubeam.
‎Bine, când îți pasă.
‎Uneori ne pasă de oamenii greșiți, ‎asta nu ne face răi, ci doar oameni.
‎Mulțumesc!
‎Ne vedem la ore.
‎Bine.
‎Trebuie să-mi urmez sfatul. ‎Să nu mă mai simt atât de vinovat.
‎Am făcut greșeli, dar pot să fac mai bine.
‎„Cred că e vremea să ne vedem.” A mers!
‎Și acum înțeleg cum să vorbesc cu tine.
‎„Cu o condiție.
‎S-o lași pe Kate în pace. E a mea.”
‎„Ăsta e Joe, cel pe care-l căutam!”
‎Acum, că nu mai e Kate în pericol ‎și nu mai trebuie s-o apăr…
‎„Când și unde?”
‎„Detalii curând.”
‎Cât de curând?
‎Gata cu mesajele, gata cu jocurile.
‎Nu poate fi bine.
‎Domnule profesor Moore! ‎Ne puteți acorda un moment?
‎Sigur. Fac orice poate fi de ajutor.
‎Subtitrarea: Talpalariu Dan-Radu