Etter Srinivas' død
tenkte alle politibetjentene
at om vi så Veerappan eller et gjengmedlem,
måtte vi skyte.
Han hadde angrepet selveste politiet
så åpent og dristig.
Det var forbløffende, sjokkerende,
spennende og også svært urovekkende.
Da han var liten, fanget han varaner for hånd.
De bor i hule trær.
Når han så dem gå inn i en hule, stakk han modig hånden inn.
Av og til ville disse store varanene
bite ham og rive i stykker huden.
Men han slapp dem likevel ikke.
SAG
På samme måte
prøvde politiet å ta Veerappan til enhver pris.
Myndighetene i begge delstater sa:
"Uansett hva som skjer, uansett hvor mye det koster,
må vi ikke spare Veerappan.
Vi må ta ham død eller levende."
Det var en feil.
Når en hel hær jakter på deg,
er det menneskelig å flykte.
Men i dette tilfellet
vendte han seg,
så forfølgerne i øynene
og sa:
"Ta meg om dere kan."
VEERAPPAN JAKTEN PÅ EN MORDER
KAPITTEL 2. BLODBADET
Statsministeren tryglet.
Innenriksministeren tryglet.
"Gjør det dere må. Vi gir dere alle pengene dere trenger."
Hele regjeringen støttet oss.
"TIGER" ASHOK KUMAR KARNATAKA SAG
Mange betjenter ble utkalt fra Karnataka.
Kremen av politiet.
På den tiden
så jeg en svært aktiv personlighet.
Veldig skarp.
Shakeel Ahmed.
Ikke noe småprat eller unødvendige vitser og sånt.
Veldig direkte og endefrem.
Så møtte jeg politisjefen, Harikrishna.
Han var veldig dristig.
Og med kort lunte.
Han sa: "Ashok,
vi skal paradere liket av Veerappan
foran Vidhana Soudha i Bangalore."
Så selvsikker.
Vi tre ble en gruppe.
SHAKEEL AHMED UNDERINSPEKTØR
Vi var som brødre der.
"TIGER" ASHOK KUMAR - INSPEKTØR T. HARIKRISHNA - OVERBETJENT
Vi samlet etterretning og gjorde avhør,
og lette metodisk overalt.
Vi var veldig selvsikre.
Myndighetene utlovde også
en finnerlønn på tjue lakh for Veerappan.
ETTERSØKT
Vakre plakater ble laget og hengt opp på offentlige steder.
Så alle holdt utkikk.
Tjue lakh var mye penger i 1991.
En av Veerappans nærmeste ble tatt.
Gurunath Achari.
Han var et hardkokt gjengmedlem,
og pleide å ta seg av våpnene.
Drapet på Gurunath var første pågripelse
med offentlig informasjon.
Så offentligheten ble litt lettet
og fikk tro på at politiet kunne ta Veerappan.
Noe av det modigste arbeidet ble gjort av Shakeel Ahmed.
SAG ble veldig sterk.
Og alle visste
at vi kom til å ta Veerappan når som helst.
Så selvsikre vi var.
Han gjengjelder enhver handling fra politiet.
Ingen hadde forestilt seg at han ville komme inn i Ramapura
med en gruppe på nesten 20 menn.
RAMAPURA POLITISTASJON
En landsbyboer sa til meg:
"Vi hørte en lyd
i den stille natten.
En knatrende lyd.
Hvem ville slå på motorpumpen på åkeren på denne tiden?"
Politistasjonen var under beleiring.
DE UHELDIGE OFRENE
All blodsutgytelsen.
Vi så på det som en slagmark.
For Gurunaths ene død, drepte han sju personer.
Han tok hevn ved å angripe politistasjonen
for å vise at han fremdeles var mektigere enn politiet.
Blodet vårt kokte.
Veerappan tenkte slett ikke
på familiene han ødela
emosjonelt og på andre måter for alltid.
Han rettferdiggjorde alltid handlingene sine.
SUNAAD UNDERSØKENDE JOURNALIST
Og angret slett ikke
på alle de brutale drapene han begikk.
Femten eller tjue dager etter angrepet på Ramapura-stasjonen
ble mitt andre barn født.
Vi var alltid på farten, fra ett sted til et annet.
Man tror det er lett å gjemme seg.
MUTHULAKSHMI VEERAPPANS KONE
Vi måtte gå mellom fire og fem mil hver dag.
Ingen kunne snakke høyt.
Vi måtte gå helt inntil hverandre og hviske.
Eller hvese
eller knipse for å få oppmerksomhet.
NALLUR GRENSEN MELLOM KARNATAKA OG TAMIL NADU
Vi flyttet oss nærmere Nallur.
Det var tryggere der.
Mannen min visste hvem som kunne svike ham
og hvem han kunne stole på.
Stemningen var anspent i landsbyen.
I Nallur-området var helvete løs.
Politiet kom inn i Nallur
og skjøt inn i folks hus.
-Har du vært i Nallur? -Mange ganger.
Hvordan var folkene der?
De samarbeidet ikke med politiet.
Trassige folk
som ikke samarbeidet eller sa noe.
Så Nallur ble brent ned?
Hyttene ble brent ned…
Av politiet, eller…
Ja, noe foregikk, tror jeg…
Jeg husker ikke mye nå.
Mange av slektningene hans bodde der.
To, tre familier visste om stedet vårt i skogen.
Visste Veerappan hvem det var? Hvis det var politiet…
Shakeel Ahmed.
Mannen min sa: "Det er greit om han tar meg.
I stedet angriper han uskyldige i området
og torturerer dem.
Hvordan kan jeg være stille etter å ha bevitnet dette?
Jeg er den eneste som kan straffe disse betjentene."
Urettferdigheten provoserte ham slik
at det ble normalt å drepe.
Alle forbrytelser må rekonstrueres for å finne ut
hvordan de skjedde.
I dette tilfellet var for eksempel
valget av angrepssted
et tegn på Veerappans intelligens.
Han valgte alltid hårnålssvingen.
Skjer det i en hårnålssving?
Bilene sakker farten.
Vi burde ikke rose ham, men enestående.
Enestående, må jeg si.
Harikrishna kjørte bilen.
Shakeel sov i baksetet.
Da de nærmet seg hårnålssvingen,
hadde Veerappan lagt et lass med steiner i veien.
Så da bilen tok en U-sving,
så Harikrishna plutselig haugen.
Alle steinene var pent ordnet.
For å ikke skape tvil fikk vi det til å se ut om et tempel.
Da jeg så den hvite bilen komme, nevø,
visste jeg at dette var den siste dagen for dem alle.
Jeg skjøt dem en etter en. Her, et presist hodeskudd.
Det var det. Det var slutten på deres kapittel.
Veerappan skjøt.
Kulen gikk gjennom halsen hans.
Bilen var full av blod.
Shakeel var mellom konstablene. Hjernemassen var spredt utenfor.
Jeg satt bare i en stol
fullstendig lammet.
Tenk deg hvilken posisjon jeg var i.
INSPEKTØR ASHOK KUMAR OG SHAKEEL
Mine nære venner ble drept så brutalt og ondskapsfullt.
Og jeg mistet all selvtillit.
Så SAG,
uten de sterke figurene som Harikrishna og Shakeel Ahmed,
ble hardt rammet.
DET SISTE KJÆRLIGE KYSSET:
Vi trodde det var en umulig oppgave.
BILDET AV M. THIRUVENGADAM DEN 70 ÅR GAMLE FAREN
TIL DEN DREPTE T. HARIKRISHNA KYSSER SIN SØNN FOR SISTE GANG.
Opprøret fortsetter i Mysores gater
med krav om handling mot sandeltre-smugler Veerappan
for de brutale drapene på SAG-medlemmer,
inkludert betjentene Harikrishna og Shakeel Ahmed.
Banditten skal ha krysset grensen til Tamil Nadu.
Guvernør Jayalalitha i Tamil Nadu har lovet
å intensivere letingen i jungelen på grensen mellom de to delstatene.
Veerappan kunne begå en forbrytelse på Karnataka-siden,
og beleilig stikke til Tamil Nadu.
Til bråket roet seg her.
Så Karnataka-politiet var desperate…
…etter å få Tamil Nadu-politiet
til å ta dette på alvor.
Det var stor utholdenhet i styrken.
Hver gang en politibetjent døde,
rakk en annen opp hånden og sa:
"Jeg tar over og gjør min del."
Det var en betjent
i Tamil Nadu-politiet som het Gopalakrishnan.
Han så ut som han var skjebnebestemt til å ta Veerappan.
Han dannet en enhet
og kalte den underlig nok jungelpatruljen.
Over 1,80 og velbygd.
Med muskler som Rambo.
Vår "Rambo" Gopalakrishnan
bodde fysisk i skogen dag og natt.
Han kom nærmere og nærmere gjengen til Veerappan,
og var en styrke for Tamil Nadu-politiet.
Han utrettet undere.
Rambo hadde også rykte på seg
-for å være litt voldelig. -Ja.
På grunn av alle problemene i politiet
var vi ikke særlig diplomatiske.
Det var en vond periode for folket, ikke Veerappan.
ANBURAJ VEERAPPAN-GJENGEN
Politiet kunne ikke gjøre ham noe. Det var folket som led.
Gopalakrishnan slo i hjel en krøttergjeter
foran kona hans.
I alle landsbyer som ble angrepet, var konsekvensene Veerappans hevn.
Det var en vond tid, og da dette nådde Veerappan,
ble det satt opp et banner på Kolathur-torget.
Han satte opp et stort banner av hvitt tøy med røde bokstaver på.
Provoserende ord til Rambo Gopalakrishnan.
"Du har ikke mot til å konfrontere meg.
Om du virkelig er født av dine foreldre, kom og ta meg."
Det var store nyheter, og alle lo
og gjorde narr av Gopalakrishnan og teamet hans.
Rambo skulle hatt is i magen
og tenkt over hvorfor banneret ble satt opp.
PALAR KONTROLLSTED
Rambo Gopalakrishnan tok med to kjøretøy
og hele politistyrken ble med.
Vi var ikke der. Vi var et annet sted,
rundt 15 kilometer unna.
Vi hørte et høyt smell,
og rystelser som pågikk i ti minutter.
Det hørtes ut som åsen raste sammen.
Som et jordskjelv.
Da vi hørte lyden, forsto jeg ikke hva det var,
men han sa umiddelbart: "Det er gjort."
Plutselig kom en enorm
eksplosjonslyd.
Mye gjørme fløy i lufta og falt ned igjen.
Det var fullstendig mørkt.
Jeg så ingenting foran meg.
M ASHOK KUMAR TAMIL NADUS SPESIALARBEIDSGRUPPE
Jeg forsto ikke hva som skjedde.
Politiet hadde maskinpistoler med stativ
som kunne avfyre ammunisjonsbelter.
Mannen min vurderte det, og bestemte:
"Den eneste måten jeg kan ta dette teamet på,
er å plante en bombe."
Slik jobbet hjernen hans.
Da vi kom til stedet,
var det et grusomt syn.
Jeg har aldri sett noe lignende.
Bussen var forvridd og delt i to.
Menneskedeler hang fra buskene.
Innvoller, hodeskaller, hjelmer og forvridde våpen.
Tjueto stykker ble massakrert.
Jeg fant to konstabler som bar Gopalakrishnan.
Han sa: "Ashok, hodet mitt gjør vondt, og munnen min…"
Han kunne ikke snakke, og beina… Mye blod strømmet ut.
Og begge knær var knust.
Han ble kastet noen meter i været og falt ned igjen
og fikk alvorlige skader og brudd.
Ellers ville han ha blitt drept.
Veerappan grov 13 enorme hull.
Og begravde over 25 kilo sprengstoff.
Det var en bibelsk massakre.
Veerappans siste voldshandling den 9. april
var å sprenge bussen til spesialarbeidsgruppen i lufta
nær Palar, i Karnatakas Mysore-distrikt.
Tjueto personer ble drept, inkludert 15 politiinformanter.
Veerappan er nå en umettelig menneskejeger.
Det var tre år siden SAG ble opprettet,
og de var ikke i nærheten av å verken anholde Veerappan
eller skyte og drepe ham.
Det var en overmenneskelig oppgave for dem.
Men måten 22 personer ble sprengt i stykker på,
oppildnet begge delstatene.
Guvernørene møttes.
Og de besluttet å danne en felles spesialarbeidsgruppe.
Mange myter
begynte å oppstå rundt fenomenet Veerappan.
De var sprø, ville og overdrevne.
Jeg husker noen sa
at han hadde magiske krefter.
At en jungelgud
hjalp ham med å gjøre alt dette.
Detaljene om ham var svært uklare.
På den tiden var det bare ett bilde av ham.
Med signaturbarten og skarp nese,
men ingen kjente sannheten.
Hvor mange er med ham, hvem er de
og hvordan er livet deres i skogen?
Ingenting av dette var kjent.
SIVASUBRAMANIAM FOTOJOURNALIST
Som journalist blir jeg bare anerkjent
hvis jeg går til skritt andre ikke gjør.
Han sa: "Politibetjentene
får det til å virke som jeg er eneste forbryter.
Jeg er den eneste morderen på drapsorgie.
De skaper et falskt rykte om meg.
Så mens jeg fremdeles lever,
vil jeg at sannheten skal komme ut."
Han var fast bestemt på dette.
Rundt 16.00
kom et stammemedlem som hadde kontakt
med Veerappans gjeng.
Han kom barføtt og spurte: "Hva heter du?"
"Jeg heter Sivasubramaniam og er reporter."
Han sa: "Broder ber deg komme."
Pressefriheten tillater at en journalist kan etablere kontakt med en kriminell.
Jeg så fire menn i kaki-uniform komme mot oss.
Veerappan gikk forrest med et gevær over skulderen.
Mørkegrønn uniform, blid og med god personlighet.
Han hilste på meg og spurte når jeg kom.
Og jeg så ingen tegn på at han var en ond person.
Det eneste jeg tenkte på, var: "Jeg må ta bilde av ham.
Lysforholdene er gode."
Jeg spurte om jeg kunne få ta noen bilder.
Han svarte med en gest. "Vil du ha et bilde?
Arjunan? Reporteren vil visst ta et bilde.
Er dere alle klare?"
Veerappans navn var velkjent, men ikke hvordan han så ut.
"Hvis du lar dem ta bilde av deg nå, kan du aldri dra noe sted.
Ikke gjør det."
Jeg prøvde å stoppe ham, gråt til og med, men han ville ikke høre.
"Kan vi ta et nå?", spurte han.
Så han gjorde seg klar og la kjedet utenpå så det syntes.
Jeg visste jeg hadde oppnådd noe unikt, og var så oppglødd.
EKSKLUSIVT SPESIALRAPPORTER
FLANKERT AV SINE LØYTNANTER
Så mange bilder.
Holdt geværet og satt i bakhold.
Gikk i kamuflasjeuniform med våpnene.
LEDER GJENGEN GJENNOM JUNGELEN VÅPENTRENING
Vi fikk bilder av alle teammedlemmene, det var første gang.
Dette var hans største tabbe.
Nå hadde vi familietreet til hver av dem.
Slektninger og slektningers venner.
Vi fant ut om alle som hjalp ham med forsyninger,
som ga ham informasjon
og ga styrke til gjengen.
Etterretningen begynte å virke.
Vi hadde sett ondskapen hans.
På nært hold.
Slik ondskap som vi aldri før hadde hørt om eller sett.
Vi ble leiesoldater.
Helt og holdent.
Det blir ikke forstått av noen domstol eller
menneskerettighetsorganisasjoner.
Bare de som var med i operasjonen
forstår alvoret i dette.
På den tiden steg en mektig politibetjent
i gradene i Karnataka: Shankar Mahadev Bidari.
Han var en av de mest effektive og djerve i styrken.
Ikke bare modig, men også svært taktfull.
Shankar Mahadev Bidari så bildene av alle de skyldige.
Og etterretningen begynte å gå veldig dypt.
Hundrevis ble arrestert.
Alle mistenke ble samlet
i et bygg kalt "verkstedet".
Men ikke et verksted
der man reparerte motorsykler, sykler eller busser.
Det var et verksted laget spesielt for å torturere folk.
PUTTAMALLAACHAR KARNATAKA SPESIALARBEIDSGRUPPE
Hele Tamil Nadu ble redde for dette "verkstedet".
Slik var situasjonen skapt av Bidari.
Han ble ansett som en høyesterettsdommer av MM Hills.
Det han sa, var lov.
Frem til et visst tidspunkt var det enkelt å få tak i ris.
Da Shankar Bidari fikk ansvaret for å ta mannen min,
ble en landsbyboer som bare kjøpte en kilo ris
anholdt og avhørt.
Verkstedet var som et nytt helvete.
Våre forfedre pleide å fortelle historier om helvete.
At vi ville bli kastet i kokende olje eller levende på bålet.
All den torturen så vi ved MM Hills.
Det var en stor hall.
Rundt 15, 20 eller 50 personer kom med buss.
De delte verkstedet i to deler.
Folk de likte på én side, og dem de mislikte på den andre.
På den tiden åpnet Bidari sitt "tredje øye".
Det "tredje øyet" kalles ødeleggeren.
Fikk fangene til å drikke urin.
Fikk en kvinne til å sitte naken foran en mann.
Dette var Shankar Bidaris tortur.
Den makabre dødsdansen virket som den aldri endte.
En politikonvoi ble angrepet av Veerappan og hans menn.
Da vi kom til stedet,
fløt blodet fortsatt på veien.
Shankar Bidari kom og så seg rundt og gransket hele stedet.
"Puttu, kom hit", sa han til meg.
Han var så slu at han kunne navnene på alle folkene i verkstedet.
Han satt på panseret på bilen og skrev ned noen navn.
Han ba meg ta bilen og hente de åtte personene.
Han ba meg få hver av dem til å stå foran et tre.
Alt dette viste åpenbart svakheten vår.
Da jeg så dette, ble jeg så skamfull og ekstremt såret over
at vi politifolk oppførte oss som banditter.
Én ting jeg lærte
av min tid i SAG, var følgende:
Ikke gjør ham sint.
Tøyl ham.
K ARKESH KARNATAKA SPESIALARBEIDSGRUPPE
I min tjeneste har jeg håndtert
terrorister i nord og naxalitter i Sentral-India,
opprørere i nordøstre India.
Men Veerappans metoder,
hans arbeidsmåter var helt annerledes.
Veerappan utviklet en strategi basert på egne erfaringer.
Han studerte ikke geriljakrigføring,
men ble født som geriljasoldat.
Veerappans bakhold var typisk for dyrejakt.
Når en jeger jakter på en elefant, vet han hvor elefanten kommer.
Han lå i bakhold på en slik måte at det var sikkert at personen kom dit,
og det var sikkert at han ble drept.
Han hadde oppnådd slik perfeksjon,
ellers ville ikke Veerappan overlevd så lenge.
Så et stort antall ble drept i skogen.
Jeg tenkte: "Dette fungerer ikke."
Kanskje det kan gjøres annerledes.
Jeg mente det var en slags geriljakrigføring,
og at det krevde anti-geriljataktikk.
Det burde være en etterretningsbasert operasjon
med effektive kommandosoldater som bodde i skogen,
og som slo til på rett tid.
Inni jungelen var Veerappan sterk.
Siden han så å si vokste opp der, var jungelen hans hjem.
Akkurat som vi kjenner vårt eget hus.
Vi vet hvor badet er selv i mørket.
På samme vis ble jungelen hans hjem.
Så han tok flere og flere inn i gjengen og gjorde den til en liten mobil landsby.
MOHAN NAVAS TAMIL NADU SPESIALARBEIDSGRUPPE
Jeg satte meg i Veerappans sted
for å finne ut hvilken vei han hadde tatt.
Så jeg bestemte meg for å ta ruten.
Jeg besøkte alle landsbyene og etablerte informanter der.
Jeg sa aldri til beboerne at jeg lette etter Veerappan.
Jeg sa bare: "Si ifra om dere ser noen nye folk i skogen."
De lokale hadde sett bevegelser i noen områder,
men de visste ikke hvem de var.
"Vi så 20 smuglere gå forbi."
Så jeg besluttet at Veerappans gjeng var et sted i det området.
Bare han hadde så stor gjeng.
Over 100 menn og kvinner.
Navas ville ta Veerappan for enhver pris og skape seg et navn,
i likhet med Gopalakrishnan.
Med iveren hans etter å finne Veerappan
gikk alle til Veerappan og fortalte ham om Navas.
Han samlet hele gjengen.
Han sa til dem: "Livet mitt vil bli vanskelig nå.
Folk som er med meg blir satt i fare.
Vit dette, men bli gjerne værende.
Vi drar vestover."
Vi kom til Minchuguli Boli, og ble der.
Det var en liten dal, og vann strømmet gjennom den.
Det var en tett skog
med forskjellige store trær.
Trærne sto så tett at man knapt kunne se gjennom.
Selv i lyset var det vanskelig.
Så mannen min bestemte at vi skulle bli der.
Så én dag sa han:
"Vi har ingen penger.
Vi trenger penger til å kjøpe rasjoner."
Så dro han.
Jeg ble bekymret for at jeg måtte være uten ham noen dager.
Mens vi fortsatte å forflytte oss, fikk vi noe informasjon:
"I Minchuguli
er det mye menneskelig avføring."
Landsbyboerne jeg hadde sendt dit kom og sa:
"Må være sandeltre-smuglere."
Vi fikk mye etterretning om sandeltre-smuglere da.
"Må være sandeltre-smuglere."
"Nei", sa han.
"Sandeltre-smuglere spiser bare ris.
Avføringen deres ville vært gul.
Men denne var svart.
Dette er hirsespisere."
Så det måtte være Veerappans gjeng.
Det var jeg sikker på.
Minchuguli er et langstrakt område.
Det ligger midt mellom to, tre fjell.
Han var sikker på at politiet ikke kunne komme så langt.
Han vandret fritt rundt og tenkte: "Hvem kommer til denne skogen?"
Han gjorde en feil.
Han bygde hytter.
Det tok oss en dag å samle teamene.
Grensevaktene i Karnataka og Tamil Nadu planla en felles operasjon.
Det var tidlig om morgenen.
Hundre personer gikk på én rekke
langsomt mot det stedet.
Vi så to kvinner som malte hirse eller noe.
Og fire personer spilte sjakk.
Det var et så trygt sted.
En av vaktpostene var svake.
En gutt med gevær over skulderen. Han kom bannende:
"Våger dere å kødde med meg, jævler?"
Han gikk mot leiren mens han bannet.
En annen vakt spurte ham hva som skjedde.
"Politi-tyrannene nærmer seg."
Han spurte arrogant: "Hva kan de gjøre med oss?"
Den andre kunne ikke tro hva han hørte. "Ja, de kommer ned fra toppen."
Da de så opp, var 150-200 politifolk på vei mot dem.
Plutselig ble de varslet.
De begynte å plystre.
En slags plystring og dyrelyder.
Så begynte de å løpe.
Dette ble sett av grensevaktene som var på et forhøyet sted.
Så de åpnet ild.
Da de skjøt, kjente vi lyden i brystet.
Jeg kunne verken snakke eller puste.
Jeg hadde ikke styrke til å reise meg og gå.
Jeg kunne ikke rømme.
Jeg visste de ville skyte meg om jeg stakk av.
Jeg klamret meg bare til en bambusstamme
og ventet der på kne.
Politiet kom fra én side og begynte å skyte.
Da de hørte skytingen, begynte gjengen å flykte.
Alle stakk av.
SHANKAR BIDARI FORAN VEERAPPANS HYTTE
Vi ble sjokkerte da vi så stedet.
All systematiseringen han hadde gjort.
Alt var stablet. Til og med søtsaker.
Jangiri, jalebi…
All maten var organisert i esker.
Kona hans brukte sjampo.
Fair & Lovely, vi fant så mange flasker.
Politiet kom fra begge sider.
De spurte meg: "Er du Muthulakshmi?"
"Dere vet jeg er Muthulakshmi."
De bandt et svart bånd stramt over øynene mine.
Da Veerappan hadde forlatt gjengen i Minchuguli,
hadde han cirka 157 medlemmer med seg.
Menn, kvinner og barn.
Totalt 157 medlemmer.
Da Veerappan kom tilbake, fant han ingen.
Han lette overalt for å samle den savnede gjengen.
Han fant ingen.
Politiet tok alle og skjøt dem, én etter én.
Menn, kvinner og barn ble drept uten nåde.
Det var svært traumatisk for ham.
Veerappans gjeng var spredt overalt i skogen,
og vi tok dem.
Vi tok dem, og ting skjedde.
Noen ble arrestert, noen drept.
KOTEYUR MANI
Jeg kunne drept 13 av gjengmedlemmene hans.
Hvis jeg hadde fortsatt i SAG, ville jeg drept Veerappan.
For Harikrishna og Shakeel Ahmed
ville det vært hevnen min.
PAPATHI (KONA TIL SETHUKULI GOVIND)
Da hele gjengen til Veerappan var redusert ti seks medlemmer,
skjønte Veerappan at det gikk mot slutten.
Den endelige slutten.
All ære går først til Shankar Mahadev Bidari.
Glimrende øverstkommanderende.
De sa: "Vi har fått tak i Muthulakshmi."
Hun var vakker.
Hadde hun vært med i en skjønnhetskonkurranse,
ville hun utvilsomt fått førsteplass.
På en kvinne fant man vanligvis 300, 400 gram med gullsmykker.
Men Muthulakshmi hadde smykker som veide omlag 750 gram.
Alle kom for å se på meg.
Jeg skjønte ikke at de ville ta en titt fordi jeg var Veerappans kone.
Jeg tenkte bare på hva de kom til å gjøre med meg.
Innen ti minutter
etter at vi tok henne med til leiren, kom Bidari.
Han kom i en skuddsikker bil.
Shankar Bidari kom til meg med bladet India Today.
"Vet du hvem dette er?", spurte han meg.
MUTHULAKSHMI ETTERSØKT KONE
Bildet av meg var der.
"Hvem er det?"
"Det er meg", sa jeg.
"Er du berømt nok til å bli avbildet i India Today?", spurte han.
Jeg svarte ikke.
Etter at politiet tok meg, ble mannen min blodtørstig.
"Jeg er en mann og nå er jeg alene. Jeg kan gjøre hva jeg vil."
Han ble fryktløs.
Det vil si, han var allerede fryktløs.
Men nå følte han at ingenting begrenset ham lenger.
Godheten jeg så i Veerappans ansikt første gang, var helt borte.
Fjeset hadde blitt dystert. Gjenspeilte sorgen i hjertet.
Han spurte meg om én ting:
"Istedenfor å bare ta bilder,
kan du spille inn om film om meg?"
Jeg sa: "Ja, det kan vi også gjøre."
Da Veerappans intervjuer ble kringkastet,
satt alle i Tamil Nadu limt til TV-ene.
Mens årene gikk,
begynte Veerappan å gi flere intervjuer.
Og de ble selvsagt en spektakulær suksess.
En gammel dame sa: "Vår Gud og frelser har kommet."
Jeg så dem reagere slik på Veerappan.
Det var utrolig, og også svært merkelig
at han utviste
en slags iboende arroganse.
Og at han på et øyeblikk
hadde navnene på høytstående politikere og byråkrater.
Og fortalte dem nærmest
hvordan politikken skulle være.
Så forestillingen fortsatte.
Tekst: Gry Viola Impelluso