Efter Srinivas' død
tænkte alle politibetjente,
at hvis nogen så Veerappan eller et af hans bandemedlemmer,
ville vi skyde.
Han var gået i kamp mod selveste politiet
på en så åben og dristig måde.
Det var både imponerende, chokerende,
spændende og meget bekymrende.
Da han var ung, fangede han varaner med hænderne.
De boede i huler i træerne.
Når han så dem gå ind i en hule, stak han modigt sin hånd ind.
Nogle gange ville de store varaner
bide og flå hans hud i stykker.
Men han gav ikke slip.
På samme måde
satte politiet ind for at fange Veerappan for enhver pris.
Regeringerne i begge stater sagde:
"Uanset, hvad der sker, uanset, hvad det koster,
skal vi ikke vise Veerappan nåde,
vi må fange ham, død eller levende."
Det var en fejl.
Når en hel hær af mænd er efter dig,
er det menneskets natur at flygte.
Men i dette tilfælde
var det et princip for ham at vende om,
se sine forfølgere i øjnene
og sige:
"Fang mig, hvis I kan."
KAPITEL 2 - BLODBADET
Regeringschefen tiggede dengang.
Regionsministeren tiggede.
"Gør, hvad I vil. Sig, hvor mange penge I vil have."
Hele delstatsregeringen støttede os.
Der blev hentet mange betjente fra Karnataka.
De bedste betjente fra staten Karnataka.
Dengang
så jeg en meget aktiv personlighed.
Aktiv som en ildsjæl.
Shakeel Ahmed.
Intet sludder, ingen vittigheder.
En fokuseret fyr.
Så mødte jeg politichefen, hr. Harikrishna.
Han var den modigste betjent, jeg har mødt.
Han havde en meget kort lunte.
Han sagde: "Ashok,
vi vil holde Veerappans ligprocession
foran Vidhana Soudha i Bangalore."
Han var skråsikker.
Vi tre blev en gruppe.
SHAKEEL AHMED - POLITIASSISTENT
Vi var som brødre der.
"TIGER" ASHOK KUMAR - VICEPOLITIKOMMISSÆR T. HARIKRISHNA - POLITIKOMMISSÆR
Vi samlede efterretninger, vi afholdt afhøringer,
og vi afsøgte området, det hele.
Vi var meget selvsikre.
Regeringen udskrev også
en dusør på to millioner rupier for Veerappan.
EFTERSØGT DUSØR
Der blev lavet smukke plakater. De blev sat op offentlige steder.
Så alle holdt øje.
To millioner i 1991 var en stor sum.
En af Veerappans topfolk blev fanget.
Gurunath Achari.
Han var et voldeligt medlem,
og han tog sig af våbnene.
Drabet på Gurunath var den første fangst
efter tip fra offentligheden.
Offentligheden følte lettelse
og tillid til, at politiet kunne overmande Veerappan.
Det er en af de modigste handlinger af Shakeel Ahmed.
STF blev meget stærk.
Og alle vidste,
at vi kunne have taget Veerappan når som helst.
Vi var så overmodige.
Han gengældte enhver politihandling.
Ingen havde forestillet sig, at han ville gå direkte ind i Ramapura
med en bande på næsten 20 mænd.
RAMAPURA POLITISTATION
En landsbybeboer fortalte:
"Vi hørte en lyd
i nattens stilhed.
En stribe 'rat-tat-tat'-lyde.
Hvorfor skulle nogen starte motoren på vandpumpen på denne tid?"
Politistationen var under belejring.
DE UHELDIGE OFRE
En massakre.
Og vi så, at det lignede en slagmark.
For Gurunaths ene død dræbte han næsten syv mennesker.
Han tog hævn ved at angribe politistationen
for at vise, at han stadig var stærkere end politiet.
Vi var rasende.
Veerappan tænkte slet ikke
på de familier, der blev ødelagt
på flere måder for evigt.
Han retfærdiggjorde altid sine handlinger.
UNDERSØGENDE JOURNALIST
Han følte ingen anger overhovedet
over de brutale mord, han begik.
Femten eller tyve dage efter angrebet på Ramapura Politistation
blev mit andet barn født.
Vi var konstant på farten fra et sted til et andet.
Man tror, det er let at gemme sig.
VEERAPPANS KONE
Vi måtte gå 40-50 km hver dag.
Ingen måtte tale højt.
Man skulle tæt på og hviske i deres ører.
Eller jeg kunne hvæse
eller knipse for at få en andens opmærksomhed.
NALLUR GRÆNSEN MELLEM KARNATAKA OG TAMIL NADU
Vi bosatte os i nærheden af Nallur.
Det var trygt for os at være der.
Min mand vidste, hvem der kunne forråde ham,
og hvem han kunne stole på.
Stemningen var anspændt i landsbyen.
I Nallur-området var helvede brudt løs.
Politiet gik ind i Nallur
og smed ild ind i folks huse.
-Har du besøgt Nallur? -Ja, mange gange.
Hvordan var folket der?
De samarbejdede ikke med politiet.
Stædige folk,
der ikke samarbejder, ikke siger noget.
Nallur blev brændt ned, ikke?
Hytterne blev brændt ned…
Af politiet eller…
Ja, der foregik noget, tror jeg…
Jeg kan ikke huske så meget.
Mange af hans slægtninge boede der.
To, tre familier vidste, hvor vi var i skoven.
Vidste Veerappan, hvem det var? Hvis det var politiet…
Shakeel Ahmed.
Min mand sagde: "Han kan prøve at fange mig.
I stedet tager han uskyldige folk, der hører hjemme i det område,
og plager dem.
Hvordan kan jeg tie efter at have set det her?
Jeg er den eneste, der kan straffe de betjente."
Uretfærdigheden provokerede ham til et punkt,
hvor mord virkede normalt.
Ved enhver forbrydelse laver vi en rekonstruktion af den.
Hvordan forbrydelsen er sket.
For eksempel, i dette tilfælde
siger valget af sted til bagholdet
noget om Veerappans intelligens.
Han vælger altid hårnålesving.
Hvad sker der i et hårnålesving?
Køretøjerne sænker farten.
Vi bør ikke rose ham, men enestående.
Virkeligt enestående.
Harikrishna kørte bilen.
Shakeel sov på bagsædet.
Da de kom hen imod svinget,
havde Veerappan lagt en masse sten på vejen.
Da bilen kom rundt i det skarpe sving,
så Harikrishna pludselig dyngen.
Stenene var stillet pænt op.
For ikke at vække nogen mistanke, lignede det et tempel.
Da jeg så den hvide bil,
da vidste jeg, at deres liv var slut.
Jeg skød dem en efter en. Lige her, i hovedet.
Det var det. Deres sidste kapitel.
Veerappan skød.
Og udgangshullet var i hans hals.
Bilen var fuld af blod.
Shakeel sad mellem betjentene. Hans hjerne, alt var splattet ud.
Jeg sad i en stol,
og jeg var helt lamslået.
Forestil dig min situation.
POLITIKOMMISSÆR KUMAR OG SHAKEEL
Mine nære venner blev dræbt så brutalt.
Og jeg mistede al min selvtillid.
Man kan forestille sig,
hvordan fraværet af vigtige folk som Harikrishna og Shakeel Ahmed
gjorde stor skade på STF.
ET SIDSTE KYS AF KÆRLIGHED:
Vi så det som en umulig opgave.
M. THIRUVENGADAM - 70-ÅRIG FAR
DER KYSSER SIN SØN T. HARIKRISHNA EN SIDSTE GANG.
Fortsatte demonstrationer i Mysores gader
kræver handling mod sandeltræssmugleren Veerappan
for de brutale mord på STF-personel,
inklusive Harikrishna og Shakeel Ahmed.
Man mistænker, han har krydset grænsen til Tamil Nadu.
Regeringschef Jayalalitha i Tamil Nadu har lovet
at intensivere søgningen i junglen på grænsen mellem de to stater.
Veerappan begik en forbrydelse i Karnataka
og smuttede til Tamil Nadu,
indtil der blev roligt her.
Så politiet i Karnataka var desperate efter,
at Tamil Nadus politi
skulle skride til handling.
Der var en følelse af modstandsdygtighed i politiet.
Hver gang en betjent døde,
ville en anden række hånden op og sige:
"Jeg overtager rollen og gør, hvad jeg kan."
Der var en betjent
hos Tamil Nadus politi ved navn Gopalakrishnan.
Det så ud til, at denne mands skæbne var at dræbe Veerappan.
Han etablerede en enhed,
som han mærkeligt nok kaldte Junglepatruljen.
Han var 180 cm høj, solid bygning.
Og muskuløs som Rambo.
Vores "Rambo" Gopalakrishnan.
Han boede i skoven dag og nat.
Han kom tættere og tættere på Veerappans bande,
og han var en styrke for Tamil Nadus politi.
Han gjorde utrolige ting på sin side.
Rambo har også et ry for
-at være lidt voldelig mod folk. -Ja.
I begyndelsen var det sådan, at på grund af modgangen var politiet
ikke særligt diplomatisk.
Det var en dårlig tid for folket, ikke for Veerappan.
VEERAPPAN-BANDEN
Politiet kunne ikke gøre ham noget. Det var folket, der led.
Gopalakrishnan tævede en kvæghyrde ihjel
foran mandens kone.
Hver by, der blev angrebet, blev hævnet af Veerappan.
Det stod slemt til, og da dette nåede Veerappans ører,
blev et banner hængt op på markedet i Kolathur.
Han hængte et stort banner op i hvidt stof med røde bogstaver.
Fristende ord for Rambo Gopalakrishnan.
"Du er ikke modig nok til at stå over for mig.
Hvis du er dine forældres søn, så kom og se mig i øjnene."
Det var en stor nyhed, og alle grinede
og lavede sjov med Gopalakrishnan og hans hold.
Rambo burde have tænkt sig om
og tænkt over, hvorfor han hængte banneret op.
PALAR CHECKPOINT
Rambo Gopalakrishnan tog to køretøjer,
og hele politistyrken kom.
Det, de gjorde… Vi var der ikke. Vi var et andet sted
omkring 15 kilometer væk.
Vi hørte et højt brag,
og ekkoet fortsatte i ti minutter.
Det lød, som om bjerget ville kollapse.
Som et jordskælv.
Da vi hørte lyden, vidste jeg ikke, hvad det kunne være,
men han sagde: "Det er overstået."
Pludselig var der en høj lyd
fra en eksplosion.
En masse mudder fløj op i luften og kom ned igen.
Det var helt sort.
Jeg kunne ikke se en hånd for mig.
Jeg kunne ikke forstå, hvad der var sket.
Politiet havde maskingeværer med fod,
der kunne affyre ammunitionsbånd.
Min mand tænkte over det og besluttede:
"Den eneste måde, jeg kan tackle dette hold,
er ved at plante en bombe."
Han var klog.
Da vi nærmede os stedet,
var det et frygteligt syn.
Jeg har aldrig set noget lignende.
Bussen blev vredet fra hinanden og var i to stykker.
Menneskedele hang i buskene og sådan.
Indvolde, kranier, hjelme, forvrængede våben.
Toogtyve personer dræbt.
Jeg fandt to betjente, der bar på Gopalakrishnan.
Han sagde: "Ashok, mit hoved er skadet og min mund…"
Han kunne ikke tale, og hans ben… Der sivede meget blod ud.
Og hans knæ… Begge knæ var knust.
Han blev kastet nogle meter op i luften og faldt,
så han fik alvorlige skader og brud.
Ellers ville han være blevet dræbt.
Veerappan gravede 13 store huller.
Han begravede over 25 kg sprængstoffer.
Det var en massakre.
Veerappans seneste voldshandling den niende april
var at sprænge en Special Task Force-bus i luften
nær Palar i Mysore-distriktet i Karnataka.
Toogtyve mennesker blev dræbt, inklusive 15 politiagenter.
Veerappan er nu en umættelig menneskejæger.
Det var tre år siden, at STF blev dannet,
og de var ikke kommet i nærheden af at fange Veerappan
eller skyde ham.
Det havde været uoverkommeligt for dem.
Men, at 22 mennesker blev sprængt i stykker…
…motiverede begge regeringer.
Regeringscheferne mødtes.
Og de besluttede at danne en fælles taskforce.
Mange myter
begyndte at opstå om Veerappan-fænomenet.
Der var tossede, vilde, overdrevne historier om manden.
Jeg husker, nogen fortalte mig,
at han havde magiske kræfter.
At det er en bestemt gud i junglen,
der hjælper ham gøre det.
Detaljer om ham var usikre.
Dengang var der kun ét billede af ham.
Med hans karakteristiske overskæg, spidse næse,
men ingen kendte sandheden.
Hvor mange mennesker er der hos ham, hvem er de,
hvordan er deres liv i skoven?
Det var uvist.
FOTOJOURNALIST
Jeg bliver kun anerkendt som journalist,
hvis jeg går veje, ingen andre vil.
Han sagde: "Politiet
får mig til at ligne den eneste kriminelle.
Den eneste på mordtogt.
De giver mig et falsk ry.
Så mens jeg stadig er i live,
vil jeg have sandheden ud til offentligheden."
Han var fast besluttet på det.
Omkring klokken 16
kom en stammeperson med kontakt
til Veerappan-banden
gående barfodet og spurgte: "Hvad hedder du?"
"Jeg hedder Sivasubramaniam og er journalist."
Han sagde: "Anna bad dig komme."
Pressefriheden tillader en journalist at få kontakt til en kriminel.
Jeg så fire mænd i kakiuniformer komme hen imod os.
Forrest var Veerappan med et gevær over skulderen.
Mørkegrøn uniform, et smil om læberne, god personlighed.
Han hilser på mig og spørger, hvornår jeg ankom.
Og jeg ser intet tegn på, at han er et ondt menneske.
Det eneste, jeg tænkte på, var: "Jeg må fotografere ham.
Lyset er godt."
"Må jeg tage et par billeder?" spurgte jeg.
Han svarede: "Vil du have et billede?
Arjunan? Journalisten vil vist tage et billede.
Er I alle klar?"
Veerappans navn var kendt, ikke hans udseende.
"Hvis du lader dem tage billeder nu, vil vi aldrig kunne tage nogen steder hen.
Gør det ikke."
Jeg prøvede at stoppe ham og græd, men han lyttede ikke.
"Kan vi tage et nu?" spurgte han.
Han gjorde sig klar, rettede på halskæden, så den var synlig.
Jeg vidste, jeg havde opnået noget, ingen andre kunne, og jeg var lykkelig.
EKSKLUSIV - SÆRUDGAVE
FLANKERET AF SINE LØJTNANTER
Så mange billeder.
Med riflen og siddende i baghold.
Gående i kamuflageuniform med våbnene.
FØRER GRUPPEN GENNEM JUNGLEN SKYDETRÆNING
Vi fik billeder af alle i banden for første gang.
Det var den største fejl, han begik.
Så fandt vi slægten til hver person.
Familie, familiens venner.
Vi vidste, hvem der hjalp ham med forsyninger,
med information
og med at styrke banden.
Efterretningerne begyndte at virke.
Vi har set hans ondskab.
Den har vi set på nært hold.
En sådan ondskab, som vi aldrig har set eller hørt før.
Vi blev lejesoldater på det tidspunkt.
Virkelig lejesoldater.
Det vil ikke blive forstået af nogen retssal
eller nogen andre.
Kun folk, der arbejdede med sagen,
vil forstå vigtigheden af disse ting.
Og dengang dukkede en stærk politibetjent op
fra Karnataka, Shankar Mahadev Bidari.
Han var en af de mest effektive og modige betjente.
Ikke kun modig, men også en meget betænksom mand.
Shankar Mahadev Bidari så billederne af alle gerningspersonerne.
Og efterretningerne begyndte at stikke dybt.
Hundredvis af anholdelser blev foretaget.
Enhver, der var mistænkt, blev tilbageholdt
i en bygning kaldet "værkstedet".
Ikke et værksted,
hvor man reparerer motorcykler eller busser.
Det var et værksted designet til tortur.
Hele Tamil Nadu blev bange for dette "værksted".
Det var situationen, Bidari skabte.
Han blev set som højesteretsdommer i MM Hills.
Hans ord var det sidste ord.
Indtil et vist tidspunkt var det let at skaffe ris.
Da Shankar Bidari overtog jagten på min mand,
ville en landsbybeboer, der købte et kilo ris,
blive fanget og afhørt.
Værkstedet var en slags helvede.
Vores forfædre fortalte os historier om helvede.
At vi ville blive kastet levende i kogende olie eller ild.
Alle de typer tortur har vi set i MM Hills-værkstedet.
Det var en stor hal.
Omkring 15-20 eller 50 personer ankom med bus.
De opdelte værkstedet i to dele.
Folk, de kunne lide på den ene side, folk, de ikke kunne lide på den anden.
På det tidspunkt åbnede Bidari sit "tredje øje".
Det tredje øje kaldes "ødelæggeren".
De skulle drikke urin.
De tvang en kvinde til at sidde nøgen foran en mand.
Det var Shankar Bidaris tortur.
Den makabre dødsdans ville ingen ende tage.
En politikonvoj blev angrebet af Veerappan og hans mænd.
Da vi nåede det sted,
flød der stadig blod på vejen.
Shankar Bidari kom, så sig rundt og undersøgte stedet.
"Puttu, kom her," sagde han.
Han var så snu, at han kunne navnene på folk i værkstedet udenad.
Han sad på kølerhjelmen og skrev nogle navne ned.
Han bad mig tage jeepen og hente de otte personer.
Han bad mig tage hver af dem og stille dem foran et træ.
Dette viste tydeligt vores svaghed.
Da jeg så det, følte jeg mig flov og såret over,
at vi som politifolk opførte os som forbrydere.
Én ting, jeg lærte
i min tid i STF, var følgende.
Gør ham ikke vred.
Styr ham.
I min tjenestetid har jeg håndteret
terrorister i Jammu og Kashmir, naxalitter,
oprørere i Nordøstindien,
men Veerappans fremgangsmåde,
hans modus operandi, var helt anderledes.
Veerappan udviklede en strategi på baggrund af sine erfaringer.
Han læste ikke meget om guerillakrig,
men han var en født guerilla.
Veerappans baghold er typiske for jagt på dyr.
Når en jæger jager en elefant, ved han, hvor elefanten kommer.
Han lagde baghold på en sådan måde, at personen med sikkerhed kom
og med sikkerhed blev dræbt.
Han havde opnået en slags perfektion,
ellers havde han ikke overlevet så længe.
Et stort antal mennesker tager i skoven og bliver dræbt.
Det er ikke vejen frem.
Måske kunne ting være gjort bedre.
Det er en slags guerillakrig, tænkte jeg,
og det kræver antiguerillataktikker.
Det burde være en aktion baseret på efterretninger
med effektive specialstyrker, der kunne bo i skoven,
og på et passende tidspunkt skulle de slå til.
Veerappan var stærk i junglen.
Eftersom han stort set var opvokset der, så var junglen hans hjem.
Ligesom vi kender vores hus ud og ind.
Vi kan vejen til toilettet i mørke.
På samme måde blev junglen hans hjem.
Langsomt fik han flere mænd i banden og forvandlede den til en mobil landsby.
Jeg satte mig i Veerappans sted
for at regne ud, hvilken rute han kunne have taget.
Så jeg besluttede at følge ruten.
Jeg besøgte alle de landsbyer og fik informanter der.
Jeg fortalte dem aldrig, at jeg ledte efter Veerappan.
Jeg sagde bare: "Sig til, hvis I ser nye folk i skoven."
De lokale på ruten havde set bevægelse i nogle områder,
men vidste ikke, hvem det var.
"Vi så 20 smuglere gå forbi."
Så jeg besluttede, at Veerappans bande var i det område.
Kun hans bande var så stor.
Over 100 mænd og kvinder.
Navas ville fange Veerappan og skabe sig et navn
ligesom Gopalakrishnan.
Han ledte så energisk efter Veerappan,
at alle gik til Veerappan og fortalte ham om Navas.
Han kaldte hele banden sammen.
Han sagde til dem: "Mit liv bliver vanskeligt nu.
De, der er med mig, vil være i fare.
Hvis I vælger at blive, er I velkomne.
Lad os tage vestpå."
Vi nåede frem til Minchuguli Boli og blev der.
Der var en lille dal, hvor der flød vand igennem.
Det var en tæt skov
med forskellige store træer.
Træerne stod så tæt, at man knap kunne se igennem.
Selv i dagslys var det ikke let at se.
Så min mand besluttede, at vi skulle blive der.
Og så en dag:
"Vi har ingen penge.
Vi har brug for penge til at købe forsyninger."
Og så gik han.
Jeg var bekymret over, at jeg skulle undvære ham i nogle dage.
Mens vi fortsatte, fik vi noget information.
"I Minchuguli
er der meget menneskeafføring."
Landsbyboerne, jeg havde sendt ind, kom og sagde:
"Det må være smuglere."
Vi fik meget information om sandeltræssmuglere.
"Det må være smuglere."
"Nej," sagde han.
"Sandeltræssmuglere spiser kun ris.
Deres afføring ville være gul.
Men denne var sort.
De her spiser fingerhirse."
Så det måtte være Veerappans bande.
Det var jeg sikker på.
Minchuguli var et stort område.
Det ligger imellem to-tre bjerge.
Han var sikker på, politiet ikke ville komme så langt.
Han vandrede rundt og tænkte: "Hvem skulle komme til denne skov?"
Han begik én fejl.
Han byggede hytter.
Det tog os en dag at samle holdene.
Karnataka, grænsevagterne og Tamil Nadu planlagde en fælles aktion.
Det var tidlig morgen.
Hundrede mennesker på en række,
og vi begyndte langsomt at bevæge os til stedet.
Vi kunne se to damer, der malede hirse.
Og fire mennesker spillede skak.
Det var et trygt sted.
En af vagterne var svag.
En dreng med en riffel. Han kom bandende ned.
"Skal de sataner komme efter mig?"
Han gik mod lejren og bandede.
En anden vagt spurgte ham, hvad der var sket.
"Politiet er på vej mod os."
Han spurgte arrogant: "Hvad vil de gøre mod os?"
Den anden kunne ikke tro det. "Jo, de er på vej ned fra toppen."
Da de kiggede, var 150-200 politifolk på vej.
Pludselig blev de advaret.
De begyndte at fløjte.
En slags fløjt og dyrelyde.
Og de begyndte at løbe.
Det så grænsevagterne, der var på en forhøjning.
Så de åbnede ild.
Når de skød, kunne lyden mærkes i brystet.
Jeg kunne ikke tale eller få vejret.
Jeg havde ikke styrke til at rejse mig op og gå.
Jeg kunne ikke flygte.
Jeg vidste, de ville skyde mig, hvis jeg løb.
Jeg holdt bare fast i en bambusstamme
og ventede der, på knæ.
Politiet kom ind fra én side og begyndte at skyde.
Banden begyndte at flygte ved lyden af skud.
Alle blev spredt.
SHANKAR BIDARI FORAN VEERAPPANS HYTTE
Vi var chokerede over stedet.
Han havde gjort alt systematisk.
Alt var på lager. Inklusive slik.
Jangiri, jalebi…
Alle madvarer blev opbevaret ordentligt i gode flasker.
Hans kone brugte shampoo.
Fair & Lovely, der blev fundet mange flasker.
Politiet var kommet ind fra begge sider.
De spurgte mig: "Er du Muthulakshmi?"
"I ved, jeg er Muthulakshmi."
De bandt et sort klæde for mine øjne.
Da Veerappan efterlod banden i Minchuguli,
var der omkring 157 medlemmer.
Bestående af mænd, kvinder og børn.
I alt 157 medlemmer.
Da Veerappan kom tilbage, var de væk.
Han ledte over alt for at samle banden.
Han kunne ikke finde nogen.
Politiet fangede alle og skød dem en efter en.
Mænd, kvinder og børn blev dræbt uden nåde.
Det var et stort traume for ham.
Veerappans bande spredt for alle vinde i skoven,
og vi fangede dem.
Vi fangede dem, og nogle blev dræbt.
Nogle blev anholdt, andre blev dræbt.
KOTEYUR MANI
Jeg kunne dræbe 13 af hans bandemedlemmer.
Hvis jeg var fortsat i STF, havde jeg dræbt Veerappan.
For Harikrishna og Shakeel Ahmed
var det min hævn.
PAPATHI (SETHUKULI GOVINDS KONE)
Hele Veerappans bande blev reduceret til seks medlemmer,
så Veerappan vidste, det var slut.
Helt slut.
Æren går først og fremmest til Shankar Mahadev Bidari.
Fremragende leder.
De sagde: "Vi har fanget Muthulakshmi."
Hun var smuk.
Hvis hun deltog i en skønhedskonkurrence,
ville hun uden tvivl vinde.
På enhver kvinde kunne man finde 300-400 gram guldsmykker.
Men Muthulakshmi havde omkring 750 gram guldsmykker.
De kom alle for at se mig.
Jeg vidste ikke, de ville se mig, fordi jeg var Veerappans kone.
Jeg tænkte kun på, hvad de ville gøre mod mig.
Indenfor ti minutter
af hendes ankomst til lejren kom Bidari.
Han kom i en skudsikker bil.
Shankar Bidari kom med et eksemplar af India Today.
"Ved du, hvem det er?" spurgte han.
MUTHULAKSHMI - EFTERSØGT KONE SKJULER SIG
Der var et billede af mig.
"Ja." "Hvem er det?"
"Det er mig," sagde jeg.
"Så du er berømt nok til at være i India Today?" spurgte han.
Jeg svarede ikke.
Efter politiet fangede mig, blev min mand meget aggressiv.
"Jeg er en mand, og nu er jeg alene. Jeg kan gøre, hvad jeg vil."
Han blev frygtløs.
Han var allerede frygtløs.
Men intet begrænsede ham længere.
Den venlighed, jeg så hos Veerappan den første gang, var helt væk.
Hans ansigt var mørkt. Det afspejlede en pine i hans hjerte.
Han spurgte mig om en ting:
"I stedet for bare at tage billeder
kan du så optage mig på video, som en film?"
"Ja, det er muligt. Det kan vi."
Når Veerappans interviews blev sendt,
var alle i Tamil Nadu limet til deres tv.
Som årene gik,
begyndte Veerappan at give flere interviews.
Som man kan forestille sig, blev de en spektakulær succes.
En ældre dame sagde: "Vores frelser og gud er kommet."
Jeg så dem reagere sådan på Veerappan.
Det var utroligt og meget mærkeligt,
at han viste
sin iboende arrogance.
Og let som ingenting
talte han til toppolitikere og bureaukrater.
Han fortalte dem næsten,
hvordan politik skulle fungere.
Så showet fortsatte.
Tekster af: Satine von Gersdorff