ДЕКАМЕРОН
Дайте мені спокій! Я не зробила нічого поганого!
Що? Ти тільки погане й робила!
Сюди!
Це мене до віку переслідуватиме!
Швидше!
Перехопіть її!
-Туди! -Куди?
Туди!
Гаразд, бігом туди!
Шукайте!
Я щойно її бачив!
Сюди!
Он там!
Ні! Хутчіш! Не дамо їй утекти!
Швидше, Сіріско.
Місіє!
Сюди!
Якопо!
Мамо!
-Мамо! -Якопо!
-Мамо! -Я тут.
-Мамо. -Я тут.
Я тут.
Мамо!
Тримайся.
-Мамо. -Ти цілий?
-Так. -Тебе скривдили?
-Ні. Я просто злякався. -Усе гаразд?
А ти як? Тобі боляче?
У мене опіки, і мені соромно.
Це через дружбу з Тіндаро. Я зробила помилку.
-Ні. -Я тебе підвела.
Гаразд.
Шукайте за дверима.
Тут багато дверей.
Овва, скільки місця.
Та павучиха може бути де завгодно.
-Ні, тут чудово. -Гарно.
Дякую, так.
А Пампінея все псує.
Віллу збудували бенедиктинці, а тепер тут повно її капелюхів.
І деякі з них паскудні.
Більшість із них паскудні!
Це та жінка, про яку ти говорив?
Так. Мені приємно, що мене слухали.
Ага, дякую.
Її треба знайти,
позбутися,
а тоді ми разом насолоджуватимемося цією чудовою віллою.
Робитимемо те, що вельможі.
Можемо пити вино й розповідати історії про розпусних жінок!
-І розпусних ченців. -Так.
Прошу, будьте уважні.
І стережіться.
Стережіться.
Вона може вас зачарувати,
бо це вродлива жінка.
Ідіть!
-Куди? -Сюди.
Подруго, я думала, ти померла.
Мало не померла через цих огидних найманців.
Лічиска була справжнім стервом.
Я все думала: «Де Місія, коли вона потрібна?»
Так дивно, що ти Філомена.
Ні, усе цілком логічно.
Я дуже рада тебе бачити.
Я так скучила.
Я теж скучила за тобою, низькоросла гілочко.
Дякую, пеньочку нетесаний.
Треба знайти Пампінею швидше за них.
Вона хотіла спалити Стратилію.
Може, хай вони знайдуть.
Я не можу цього допустити.
Не можеш чи не хочеш?
Розкажи мені все, що я пропустила.
Стратиліє!
Хлопче, ти цілий.
Ти воїн у душі, я знав.
Стратиліє, я хотів тобі дещо сказати.
Я розумію, чому ти відмовила мені на багатті.
Ти була зайнята.
Побачивши тебе в небезпеці, я відчайдушно захотів уберегти тебе.
Я заможний чоловік. Я можу тебе захистити.
І, як ти й сама знаєш,
між нами потужний еротичний зв'язок.
Тож я прошу тебе…
у повному спокої…
Гаразд.
Тобі боляче?
Та руда гарпія зіпсувала твої дорогоцінні ніжки?
Треба лікаря.
Якопо, поклич Сіріско, хай пошле посланця,
щоб покликав лікаря.
Гроші не важливі. У цьому випадку скільки завгодно.
Помовч.
-Помовчати? -Ти весь час говориш.
-Любове моя… -Будь ласка, помовч.
Ходімо.
Стратиліє, де Діонео?
Мертвий.
Мертвий?
Мертвий.
Господи.
Дідько. Що ж мені робити?
Не знаю. Бувай.
Ні, Стратиліє, прошу.
У мене серйозна рана.
Можеш мені допомогти?
Можу, але не буду.
Що? Чому?
Я забираю сина, і ми йдемо геть.
-Правда? -Так.
-Куди ми підемо? -Куди завгодно.
Прошу. Без твоєї допомоги я помру,
а я маю забратися звідси.
Я хочу піти, як і ти.
Мамо, будь люб'язна.
Ні, я більше не ставитиму інтереси вельмож вище наших, Якопо. Ні.
Але вона не вельможна пані, а служниця.
А ти уважний.
Гаразд. Іди в хатину, пакуй речі.
Я подбаю про неї.
Вирушимо на світанку.
-Можна погратися з Тіндаро? -Ні.
Лягай на стіл.
Відчуття буде не з приємних.
От би побачити, як усе котилося до дідька.
Ти раділа, що Руджеро і його скажені пси
дістали по заслузі?
Авжеж.
Чекай!
Що?
Там Руджеро.
Руджеро живий?
Ти ж казала, що всі померли від чуми.
Ні.
Він не живий, чи не всі померли від чуми?
І те, і те.
Що відбувається?
Пампінея…
Що Пампінея?
Попросила мене вбити Руджеро.
І ти це зробила?
Так. Начебто.
Загалом.
Так, без сумніву… Зробила.
Вона змусила тебе вбити?
Він був там, це треба було зробити.
Ні, не треба було.
Подруго, ти сама не своя.
Твої очі затуманені.
Облиш.
Вони такі ж, як завжди.
І я та сама Місія.
На борту «Зухвалого святого» Плив чолов'яга на ім'я Айві
І коли всміхався…
Я знаю, ти її любиш, але, зважаючи на все, тобі слід піти від неї.
Я тобі допоможу. Вона погана людина.
Не треба берегти їй вірність.
Якщо не спекаєшся гнилі, що буде?
-Усе буде добре. -Не буде.
Тебе викинуть. Знищать.
Дідько.
Я хочу її спекатися.
Я задихаюся.
Допоможи мені, будь ласка. Допоможи.
Я хочу, щоб ти була вільна.
Ти можеш бути вільна.
Я вільна, коли з тобою.
Пампінеє!
Памп…
Перевірте тут. Там позаду є шафа.
Пампінеє!
Вона там?
-Так. -Справді?
А, ти про Нейфіле, твою дружину… тобто її тіло.
-Так. -Мені шкода.
Я збрехав.
-Що? -Перед її смертю.
Це можна виправити?
Я не певен.
Допоможеш її поховати?
Не думаю, що сам зможу.
Так. Так, я допоможу, Панфіло.
Так.
Щойно знайду Пампінею
і викину її з вікна!
Я кричав до неї.
Я розумію.
Гадаю, тобі варто помолитися.
Їй же таке подобалося.
Ось і мої нові друзі.
Так. Тепер вони житимуть тут, як рівня.
-Може, вона в стінах? -Та будь-де.
Вона крихітна. Влізе навіть у великий глек.
Швидше. Будь ласка.
Шукайте великі глеки.
Дорогий усемогутній Отче…
Отче, я казав, що не був певен щодо тебе…
але я прийму будь-яку твою милість.
Будь-які мізерні крихти.
Я не знесу цього горя,
цього… гніву… провини.
Допоможи мені.
Нейфіле, допоможи.
Гаразд, цить.
Добре.
Я ще навіть не почала. Дихай, дорогенька.
А пір'я для чого?
Натягну стрижень на зубець на вістрі стріли,
щоб він не врізався глибше, коли тягтиму.
-Авжеж. -Найважче — знайти зубець.
Гаразд, глибокий вдих на два, три…
Де ти цього навчилася?
Леонардо підстрелив улюбленого пса, і я заприсяглася його врятувати.
Йому не сподобається те, що сталося з віллою.
Леонардо кілька тижнів як мертвий.
Я мушу піти звідси.
-Гаразд. -Трясця!
Перший найгірший.
Твій син дуже милий.
Так, мій Якопо.
Він син Леонардо.
Це…
-Несподівано. -Так.
Говори. Розкажи про роман із жалюгідним вельможею.
-Боже. -Гаразд. Усе починалося добре.
Леонардо був дуже романтичним, коли жадав мене.
Казав, що кохає.
Соромно зізнатися, як довго це діяло.
Я вірила, поки не стало очевидно, що йому байдуже.
А тоді народився Якопо, і довелося залишитися.
-Ви не були разом, коли він помер? -Ні, давно.
Я навіть не спала в цьому домі. Але він проявив щедрість.
Сказав, що заповість Якопо все своє майно.
-Вілла Якопо? -Леонардо помер, тож це нічого не означає.
Якщо взагалі означало.
-Гаразд. -Витягни цю бісову стрілу.
-Говори, гаразд? Говори. -Добре.
Виявляється, Філомена — моя сестра,
вона про це знала, але ставилася до мене, як до служниці.
Ти теж шляхетного роду?
Не більше, ніж твій син.
Усе життя я мила підлоги мого батька й сестер,
вони знали, хто я, але їх влаштовувало, як усе склалося.
Я спала на брудному очереті,
поки вони спали на перинах і сміялись.
Сміялися, коли спали?
Сміялися з моїх страждань.
Вельможі.
Люди.
Я хотіла вірити, що Тіндаро кращий за Леонардо,
що цього разу все буде інакше.
Але єдина різниця між ними в тому, що його невиразність і егоїзм
набагато очевидніші.
Мені подобалася влада, але не подобається людина.
Тіндаро для мене ніхто.
Для мене теж.
-До біса їх усіх. -До біса.
Ну що ж, ти житимеш.
Гадаю.
Тримай ногу догори і відпочинь, перш ніж підеш.
Дякую, що подбала про мене.
Це дурня, якої я ніяк не позбудуся.
Візьми мене, смерте.
Нехай Стратилія знайде мене й ридає.
Поки я була там,
я думала про тебе,
і це мене зігрівало.
Ти мені подобаєшся.
Я знаю.
-Я почуваюся вільною. -До біса Пампінею.
До біса Пампінею.
Арріґуччо, ти обшукав горища?
Її там немає, Сіріско.
Тут три горища.
Я нарахував чотири.
Сіріско, може, пошукаємо разом на кухні?
А поки будемо там, то поїмо, як ти й обіцяв.
Як ти можеш їсти в такий час? Облиш.
А якщо Пампінея стежить за нами?
Просто нагадую, що ми голодні.
Сіріско, можна сказати?
Як друг.
Дорогий друг.
Схоже, ця Пампінея надто сильно тебе зачепила.
Вона тобі щось сказала?
-Ні. -Заплатила тобі?
-Ні. -Заплатила.
-Ні. -От павучиха!
Ні, друже, вгамуйся. Та жінка тобі більше не зашкодить.
Вона мене використала.
Навіть змусила повірити, що носить мою дитину.
-Вона твоя коханка. -Так.
Їй це подобалося.
Господи.
Та сирена знову пошила мене в дурні.
-Ні. Ні, Сіріско. -Ти маєш рацію, це безглуздо.
Вона над нами не владна.
Може, поїмо?
-Від пуза. -Так.
Поки не луснемо. Ходімо.
Ходімо.
-Нам обов'язково йти? -Так.
-А Тіндаро можна з нами? -Ні.
Я втрачу першого друга, а ми щойно подружилися.
-Він тобі не друг. -Друг.
Вибач, сонечко, знайдеш іншого.
Куди ми підемо? Як далеко? Ти знаєш?
Ні. Не знаю.
Але знатиму.
Пані сказала, що вілла моя.
Ні, бо ми не були в шлюбі.
І для них ти селянин. Ти ніщо.
Трішки кращий за багно.
-Чому я трішки кращий за багно? -Бо я теж.
Це не погано. Це нічого не означає. Таке наше місце у світі.
Я рада тому, хто ми.
Вона сказала, що вілла належить мені. І вона багата.
А якщо… А якщо все це може бути наше?
Це ж може бути наше?
Може.
Так.
Якщо заберемо.
Брате, ти нездужаєш?
Ні.
Але мав би.
Що за чоловік не може навіть убити себе?
Слабкий, мабуть.
Так… авжеж.
Я саме такий.
Слабкий чоловік.
Почуваюся знесиленим.
Порожнім.
Я теж.
Попри мої шанобливі прохання,
я втратив єдину жінку, яку колись кохав…
романтично.
Принаймні вона ще тут.
Нейфіле мене покинула.
У мене нікого немає…
і це моя провина.
Хай би стала черницею. Нам…
Нам не варто було одружуватися.
Я самотній, як і ти.
Ні… не самотній.
Самотній.
Я знайшов жінку, якою захоплююся
не лише як об'єктом, а як людиною.
І ця людина ніколи мене не покохає.
Вона фактично мертва.
Моє око.
Ай, боляче.
Мій наречений.
Колишній наречений.
Ти така…
Незрівнянна?
Ні, я хотів сказати змордована.
Але…
так, ти незрівнянна.
Чи я її не кохав?
Ти її кохав, але кохав неправильно.
Пробач, що кохав тебе неправильно.
Ти мене насправді не кохав.
Я думав, що кохав.
Мабуть, ні. Надто вже легко я зненавидів.
Що ж, мене все життя любили неправильно.
Або не любили взагалі.
Коли зійде сонце, я залишу позаду всі свої зобов'язання.
-Ти про що? -Я житиму сама.
Незалежність — найбільша розкіш.
Буду сама по собі.
Хіба не божественно?
Ні.
Зовсім ні.
Найбожественніше — мати когось, кого варто любити.
-Стрибнути в цей рів? -Ні.
Коли чума скінчиться, ти можеш жити зі мною у Флоренції.
Як твоя служниця?
Як моя… подруга.
Мені більше не потрібні слуги.
Це найдивніше, що я колись чула.
Не працювати.
Що ти робитимеш?
Ти більше не служитимеш Пампінеї.
Гадаю, твоя правда.
Не служитиму.
Так.
Коли підемо звідси, ти більше ніколи її не побачиш.
Так.
Переконаність дає владу, і вона в нас є.
Вілла належала твоєму батькові, а тепер тобі.
Хто не згоден, той матиме справу зі мною.
Ого, мамо.
Ненавиджу ці квіти.
Я забираю віллу.
Можна з тобою?
Іди до бiса.
От молодець.
Як гарно. Ти схожа на пані.
Я набагато красивіша за Пампінею, Якопо.
Гаразд, я готова.
Андреолі.
Що з тобою сталося?
Мене побили.
А з тобою що?
Вона померла?
Мені шкода.
Я їй збрехав,
і вона здогадалася.
А ми дали обіцянку більше не брехати.
І вона так злякалася.
Вона померла наляканою.
Мені дуже боляче. Я цього не витримаю.
-Що ти хочеш, щоб я сказав? -Правду.
Вона мертва.
І?
Твоя втрата не робить тебе унікальним.
Ми всі страждаємо.
Я передавав послання смерті сотні разів.
А я лише один красивий посланець із багатьох.
Це жахливо, а ти ніколи не зцілишся.
Це жахливо…
і я ніколи не зцілюся.
Так.
Це правда.
Може, я тебе втішу іншою поганою новиною.
У тебе є «Байки Авіана»?
Ти вмієш читати?
Ні, але мене можуть цікавити книги.
Так, це правда.
У віконта Леонардо чудова бібліотека,
розглядай на здоров'я.
Гадаю, вона тепер твоя.
Схопіть її!
Овва.
Стратиліє.
Ти осяйна.
Сіріско, я забираю віллу.
Вона належить Якопо, а я його незаміжня мати.
Можеш залишатися управителем.
Ти забираєш віллу?
Якопо — спадкоємець. Такі правила.
Правда?
Бо вілла нічия.
Леонардо мертвий.
Запасами слід ділитися, Стратиліє.
Віллою має керувати народ.
Якопо — народ.
Я народ.
Тепер моя черга.
Святий боже.
Чергове стерво.
Друзі! Друзі, ходіть сюди. Свято закінчилося.
Панфіло. Ходи до нас.
У мене новини. Жахливі новини.
Сюди йдуть найманці.
Найманці?
Ті, що зробили це зі мною?
Знову скиглить про ногу.
-Скільки в нас часу? -Може, кілька годин.
Мені повідомив Андреолі, посланець.
Він сказав їм, що віллу захищають лицарі в обладунках.
Але це не так.
Він це знає, він виграв нам час.
Гаразд, тихо.
Лічиско, я вимагаю більше інформації.
Скільки там найманців?
Є шанс, що вони фізично сильніші за мене?
У них невелика армія.
Нам пощастило, що ми тут. Вілла добре укріплена.
Потрібен план.
-Можемо відкупитися. -Так.
Сіріско, у Леонардо є прихована скарбниця?
Є посаг Пампінеї.
О так.
Величезний посаг, яким вона сподівалася купити серце Леонардо.
От повія.
Радше Леонардо — повія.
-Спрацює? -Можливо. Вони підкупні.
Мало б спрацювати.
А тим часом відновимо пошуки Пампінеї.
-Я знайшла Пампінею! -Що?
Пампінеє, нам потрібен твій посаг, щоб урятувати віллу.
Де твої коштовності?
Що? Мій посаг?
-Я… -Не смій…
Він у її валізі.
І де ж вона?
Де та модна торбинка?
Хтось порпався в речах?
Сядьте вже.
Сюди йдуть солдати, так?
Якщо посаг нас врятує, забирайте.
Замовкни.
Де Стратилія?
Я завинила перед нею.
Звісно, вона не відьма.
Не наближайся до неї.
Мабуть, я перед усіма вами завинила.
Я так прагнула кохання, що вигадала його,
і брехня змусила мене втратити на мить контроль.
Втратити контроль?
Ти маніпулювала всіма в цій кімнаті.
Я знаю.
Пробач, Сіріско.
Мені дуже соромно.
Надто пізно.
Торбинки тут немає. Посаг зник.
Де він, Пампінеє?
Ти сховала його, поки Сіріско полював на тебе?
У мене його немає, чесно.
Ти брешеш.
-Немає, присягаюся. -Вона бреше.
Годі вже.
Може, їй потрібен час, щоб наважитися на зізнання.
Наважитися? Вона ж не жука ковтатиме.
Присягаюся нашою дружбою, у мене його немає.
Дружбою?
Дивно, що ти досі вважаєш Місію своєю подругою.
Ми досі друзі.
Ця жінка дбає лише про себе й про те, як використати тебе задля своєї користі.
Коли ти робиш помилку, вона вдає, що ти втратила її прихильність.
Брехня.
Потім вона всміхається і дозволяє, лише цей раз, заслужити її довіру.
І якийсь час вона задоволена.
А ти задоволена, бо вона задоволена.
Але вона задоволена, бо знає, що її система працює.
Ти це довела.
-Ні, усе трохи складніше… -Так, Місіє. Так.
Я це знаю, бо я така.
Тобто була такою.
Місіє, ні.
Місіє, це неправда.
Місіє, будь ласка,
відійди від цієї жінки.
Ти знаєш, що я тебе люблю.
Гадаю, без коштовностей вона нам не потрібна, тому…
виведіть її, хлопці.
-З тебе жодної користі. -Час прощатися, моя пані.
-Ходімо. -Ні.
-До побачення. -Ні!
Сіріско, може, хтось із твоїх злиденних друзів
узяв мій посаг?
Що ти сказала?
Я не звинувачую їх.
Така їхня природа. Вони не в силі втриматися.
Тікай якомога далі звідси.
Ти не змусиш мене піти.
За кого ти себе маєш?
За кого я себе маю?
Це ж очевидно.
Сіріско, це ж ніж.
Я той, на кого ти чекала.
Твій коханий віконт Леонардо.
Я нарешті тут.
Вибач, що відволікся на повій,
але я повернувся.
Я тут і готовий познайомитися зі своєю нареченою.
Я висмокчу з неї всі соки.
Але спершу мені дещо треба.
Посаг.
Це моя плата.
Будьмо чесними, тому я тебе й обрав.
Поглянь на себе.
То де ж він?
Покажи мені коштовності.
У мене їх немає.
-Місіє. Місіє, допоможи! -Час іти!
-Я не хочу йти! -Агов!
Місіє, як ти могла?
-Місіє! -Стій!
-Місіє! -Припини!
Не дай їм мене вигнати!
Сіріско, хвилинку. Будь ласка.
Я не виживу без тебе!
Прошу.
-Припини! -Досить!
Бувайте, Пампінеє.
Ні.
У вас усе буде добре.
Як і в нас.
Місіє, послухай. Будь ласка.
Прошу.
До побачення.
Ви всі негідники!
Гаразд. Тут усе буде по-іншому.
Сіріско, люди,
гадаю, час звернути увагу
на ту, хто цього заслуговує.
Нейфіле.
Підійдіть.
Дякую.
Друзі…
я прийшов сюди, щоб уникнути правди.
Щоб забути про неминуче і насолодитися життям.
Я прагнув свята.
Але свято виявилося швидкоплинним, як завжди.
А тепер
мені залишилася лише правда.
Нейфіле, без тебе…
я загубив свій шлях.
Я обіймав сестру, коли вона помирала.
Перед смертю
вона втратила зір.
І в ту мить
мої власні очі підвели мене,
так сильно я хотів зайняти її місце.
Ф'ямметта.
Вона чистила за мене каміни, коли я була надто втомлена.
У мене була Лізабетта.
І Карлотто.
Луїджі, Антоніо.
Фредуччо.
Рамбальдо.
Скарлата і Тедальдо.
І моя мати Катерина.
Померла під час пологів.
Навіть тоді мій мозок був такий великий, що вбив її.
І Діонео.
Мій дядько помер стоячи, і це…
це мене засмутило.
Я часто отримував від нього поза вуха, але він був добрим до мене.
Лупетта.
Вона була гарна й ніжна.
У неї були великі ноги.
До біса цю чуму.
Ні.
Її кінь хвицьнув.
Моя Лючія.
Ненавиділа мене до останнього подиху.
І я розумію чому.
Пармена.
Моя голубка.
Віолетта.
Лауретта.
Мама.
-Едуар… -Тато.
Лічиско.
Зачекай.
Хочеш поговорити про нього?
-Я досі не хочу говорити з тобою. -Вибач.
Я брехала на прохання батька.
Я не можу змусити себе пробачити тобі.
Ми мусимо спробувати. Який сенс мати сім'ю,
якщо не можеш мати її безумовної любові?
Я маю ставитися до тебе, як до рідної?
А коли ти мала зробити те саме?
Звісно, не тоді, коли я викидала гівно з твого нічного горщика,
прала твій обісраний одяг.
То я завжди була в гівні?
Тобі все було легко. На відміну від мене.
У цьому різниця між нами.
Мені було легко? Дурниці.
Що ти зробила для когось іншого?
Я знищила Пампінею заради Місії.
Добре. А коли ти щось робила для мене?
Я врятувала тобі життя.
І коли це було?
Я сказала, що тато помер,
щоб ми не захворіли і не померли від чуми, і це врятувало нас.
Ти про що?
Він мертвий.
Ти сказала, що він помер.
Я збрехала.
Ми залишили його помирати… самого?
Він би зрозумів.
Як ти могла?
Очевидно, що він помирав, і ми б теж, якби залишилися.
Я врятувала нас.
Так. Ні, я і забула, що ми врятовані.
Я не хочу бути з тобою.
Не хочу служити твоїм потребам, рятувати тебе.
Ти безпорадна
і заслуговуєш бути сама.
Принаймні я цього бажаю.
У мене не було вибору.
-Я гадала, це належить Леонардо. -Леонардо немає.
Скажи їм.
Скажи їм, що я мусила забрати посаг.
Це все, чого я варта.
Зачекай.
Куди ти йдеш із цим?
Вілла в інший бік.
Стій! Це мій посаг!
Пішла ти, синьйоро.
Трясця!
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин