La meg være! Jeg har ikke gjort noe galt!
Hva? Du har gjort alt galt!
Denne veien!
-Dette vil hjemsøke meg til graven! -Fort!
Stans henne!
-Der borte! -Hvor?
Der borte!
Ok, gå bort dit!
Fortsett!
Jeg så henne gjemme seg!
Denne veien!
Her!
Nei! Kom nå! Vi kan ikke la henne slippe unna!
Kom igjen, Sirisco.
Misia!
Denne veien!
Jacopo!
Mamma!
-Mamma! -Jacopo!
-Mamma! -Jeg er her.
-Mamma. -Jeg er her.
Jeg er her.
Mamma!
Vent.
-Mamma. -Går det bra?
-Ja. -Er du skadet?
-Går det bra? -Nei. Jeg er bare redd.
Er du ok? Er du skadet?
Jeg er brent og skamfull.
Mitt vennskap med Tindaro har skylden. Det er min feil.
-Nei. -Jeg sviktet deg.
Ok.
Alle, se bak dører.
Det er mange dører.
Jøss, litt av et rom.
Edderkoppen kan være overalt.
-Nei, det er fint her, mener jeg. -Fint.
Takk, ja.
Og Pampinea ødelegger det.
Benediktinermunker bygde dette, og nå er det fullt av hattene hennes.
Og noen av dem er overdrevne. De fleste av dem er overdrevne!
Er hun kvinnen du snakket om?
Ja. Det betyr mye for meg at dere lyttet.
Takk skal du ha.
Nå må vi finne henne,
vi må bli kvitt henne,
og så kan vi nyte denne fantastiske villaen sammen.
Og vi kan gjøre som adelen.
Vi kan drikke vin og fortelle historier om perverse kvinner!
-Og perverse munker. -Ja.
Greit, vær så snill, hold øynene åpne.
Men pass på.
Pass på.
Hun vil forhekse dere,
for hun er en vakker kvinne.
Gå!
-Hvor? -Denne veien.
Gamle venn, jeg trodde du var død.
Ja, jeg ble nesten det av de ekle leiesoldatene.
Licisca var en diger hurpe. Jeg tenkte: "Hvor er Misia når du trenger henne?"
-Det er så rart at du er Filomena. -Nei, det gir mening.
Jeg er så glad for å se deg.
-Jeg har savnet deg sånn. -Jeg savnet deg også, lavthengende grein.
Takk, din ujevne stubbe.
Vi må finne Pampinea før de gjør det.
Hun ville brenne Stratilia på bålet.
-Vi lar dem finne henne. -Kan ikke la dem skade henne.
Kan eller vil ikke?
Fortell meg alt jeg har gått glipp av.
Stratilia!
Gutten min, du er ok.
Du er en kriger innerst inne, som jeg mistenkte.
Stratilia, jeg ville si deg noe.
Jeg forstår hvorfor du sa nei til frieriet mitt ved bålet.
Det var en travel tid for deg.
Men å se deg i fare gjorde meg desperat etter å gi deg trygghet.
Jeg er en rik mann. Jeg kan beskytte deg.
Og det er, som du vet,
et sterkt erotisk bånd mellom oss.
Så nå spør jeg deg,
stille og rolig…
Ok.
Er du skadd?
Merket den rødhårede furien dine dyrebare ben?
Vi må ha lege.
Jacopo, send bud på Sirisco, som kan sende bud på et bud,
som kan sende bud på en lege.
Glem pengene. Det er uendelig av dem til dette.
Slutt å snakke.
-Slutte? -Du slutter aldri.
-Min kjære… -Vær så snill. Slutt å snakke.
Kom igjen.
Stratilia, hvor er Dioneo?
Død.
Død?
Død.
Herregud.
Faen. Hva skal jeg gjøre?
Ikke sikker. Ha det.
Nei, Stratilia, vær så snill. Jeg har et stygt sår.
Kan du hjelpe meg?
-Jeg kan, men jeg vil ikke. -Hva? Hvorfor?
Jeg tar sønnen min, vi drar for godt.
-Gjør vi? -Ja.
-Hvor skal vi dra? -Et annet sted.
Vær så snill. Uten din hjelp, dør jeg, og jeg må bort herfra.
-Jeg er like ivrig etter å dra som deg. -Mamma, vær grei.
Nei, jeg setter ikke en adeligs behov over våre egne mer, Jacopo.
Men hun er ikke adelig, hun er en tjener.
Bra fulgt med.
Ok. Gå til hytta, pakk tingene våre.
Jeg tar meg av henne.
Men vi drar ved soloppgang.
-Kan jeg leke med Tindaro først? -Nei.
Legg deg på bordet.
Dette kommer til å føles helt forferdelig.
Skulle vært her og sett alt kollapse.
Nøt du å se Ruggiero og hans galninger
få sin rettferdige belønning?
Ja, det gjorde jeg.
Vent!
Hva?
Ruggiero er der inne.
Lever Ruggiero?
Men jeg trodde du sa at alle døde av pesten.
Nei.
Han lever ikke, eller ikke alle døde av pesten?
Begge.
Hva skjer?
Pampinea.
Pampinea hva?
Hun ba meg drepe Ruggiero.
Og du gjorde det?
Ja. På en måte.
For det meste.
Ja, jeg gjorde det definitivt.
-Fikk hun deg til å drepe? -Han var der, så det måtte gjøres.
Nei, det måtte ikke gjøres.
Venn, du ser forstyrret ut. Øynene dine er uklare.
Kom igjen.
De er de samme som de alltid har vært.
Og jeg er den samme Misia.
Ombord The Brassy Saint Der seilte en mann ved navn Ivy
Og når han smilte…
Jeg vet du er glad i henne, men etter dette, må du forlate henne.
Jeg hjelper deg. Hun er et dårlig menneske.
Jeg etterlater ikke noe rom for din lojalitet til henne.
Om du ikke fjerner råten, hva med deg?
-Jeg klarer meg. -Du klarer deg ikke.
Du blir fjernet. Du blir utryddet.
Faen.
Jeg vil fjerne henne.
Føles som om jeg kveles.
Det føles som om jeg kveles. Hjelp meg.
Jeg vil at du skal være fri.
Du kan være fri.
Jeg føler meg fri når jeg er med deg.
Pampinea?
Pamp…
Sjekk her. Det er et skap i hjørnet. Pampinea?
Er hun der inne?
-Ja. -Virkelig?
Du mener Neifile, din kones… kropp.
-Ja. -Beklager.
Jeg løy.
-Hva? -Før hun døde.
Kan jeg ikke oppheve det nå?
Jeg er ikke sikker.
Kan du hjelpe å begrave henne?
Klarer det neppe selv.
Ja. Ja, jeg skal hjelpe deg, Panfilo.
Ja.
Så snart jeg finner Pampinea
og kaster henne ut et vindu!
Det ropet var for henne.
Jeg forstår.
Kanskje du kan be en bønn.
Hun likte sånt, ikke sant?
Her er mine nye venner.
Ja. Ja, de bor her nå, som likeverdige.
-Kan hun være i veggene? -Overalt.
Hun er liten. Går i en stor krukke. Fort. Vær så snill.
Se etter store krukker.
Kjære allmektige far…
Jeg vet at jeg sa jeg var usikker på deg…
…men jeg tar imot all nåde du kan skjenke.
Enhver liten smule.
Jeg orker ikke denne sorgen,
dette sinnet, denne skyldfølelsen.
Hjelp meg.
Neifile, hjelp meg.
Ok, hysj.
Ok.
Har ikke begynt ennå. Pust, kjære.
Og fjærene er til?
Skaftene går over piggene i pilspissen, så når jeg drar, graver den seg ikke inn.
-Ja vel. -Det vanskelige er å finne piggen.
Ok, pust inn, to, tre…
Hvor lærte du dette?
Leonardo skjøt favoritthunden sin, og jeg ville redde henne.
Han vil hate hva de har gjort med stedet.
Han har vært død i ukevis.
Jeg må bort herfra.
-Ok. -Faen!
Den første er verst.
Vel, sønnen din var søt.
Jepp, min Jacopo.
Leonardo var faren.
Det er…
-Det er overraskende. -Ja.
Snakk mer. Fortell mer om din affære med den elendige adelige.
-Herregud. -Ok. Det begynte fint mellom oss.
Leonardo var veldig romantisk da han var i humør.
Han sa at han elsket meg.
Jeg er flau over å innrømme hvor lenge det virket.
Til det var åpenbart at han ikke brydde seg.
Og så fikk jeg Jacopo og måtte bli.
-Var dere ikke sammen da han døde? -Ikke på flere år.
Jeg ville ikke sove i huset. Men han var sjenerøs nok.
Han sa han skulle testamentere til Jacopo alt som var hans.
-Villaen kan være hans. -Det betyr ingenting nå som han er død.
Om det noensinne betydde noe.
-Ok. -Pokker ta denne jævla pilen.
-Du snakker, greit? Snakk. -Ok.
Det viser seg at Filomena er søsteren min, hun visste det og beholdt meg som tjener.
Så du er også adelig.
Ikke mer enn sønnen din.
Hele livet har jeg skrubbet gulvene til min far og mine søstre
mens de visste hva jeg var, ganske fornøyd med ordningen.
Jeg sov på skittent siv
mens de sov i fjærsenger og lo.
Lo de mens de sov?
Lo av min lidelse og fornedrelse.
Adelige.
Folk.
Jeg ville tro at Tindaro var bedre enn Leonardo,
at ting ville bli annerledes nå.
Men den eneste forskjellen var at hans pregløshet og egoisme
var mye mer åpenbar.
Jeg nøt makten, men jeg liker ikke personen.
Han betyr nada for meg.
Ikke meg heller.
-Faen ta dem alle, da. -Faen ta alle.
Greit, du overlever.
Tror jeg.
Bare husk å holde beinet oppe og hvil til du drar.
Takk for at du tok deg av meg.
Det er en dum ting jeg ikke kan slutte med.
Ta meg, død.
Måtte Stratilia finne meg og gråte.
Mens jeg var der ute, tenkte jeg på deg,
og du holdt meg varm.
Jeg liker deg.
Jeg vet det.
-Jeg føler meg fri. Jeg kan være fri. -Drit i Pampinea.
Ja, drit i Pampinea.
Arriguccio, gjennomsøkte du loftene?
-Ingen spor av henne der, Sirisco. -Det er tre loft.
Jeg telte fire.
Sirisco, jeg tenkte vi kunne lete på kjøkkenet sammen,
og mens vi er der, smake på maten du lovet.
Hvordan kan du spise på en tid som dette?
Pampinea kan se på oss nå!
Bare en påminnelse om at vi sulter.
Sirisco, kan jeg få snakke?
Som en venn?
En verdsatt venn.
Kanskje du har latt denne Pampinea-kvinnen tynge deg for meget.
Fikk hun snudd deg?
-Nei. -Betaler hun deg?
-Nei. -Jo.
-Nei. -Edderkopp!
Nei, venn, vær rolig. Kvinnen kan ikke skade deg lenger.
Vet du at hun brukte meg?
At hun løy og lot meg tro hun bar barnet mitt?
-Hun er elskerinnen din. -Ja.
Hun elsket dette.
Herregud.
Sirenen gjør meg dum igjen.
-Nei. Nei, Sirisco. -Du har rett, dette er meningsløst.
-Hun har ikke makt over oss, hva? -Så kan vi gå og ta litt mat?
-La oss fråtse. -Ja.
Vi har en matorgie. Kom.
Kom igjen.
-Må vi dra? -Ja.
-Kan Tindaro bli med? -Nei.
Tenk at jeg mister min første venn. Jeg fikk han nettopp.
-Han er ikke vennen din. -Jo.
Beklager, vennen, du kan få en ny.
-Hvor skal vi? Hvor langt er det? Vet du? -Nei, det gjør jeg ikke. Ok?
Men jeg får vite det.
-Damen sa villaen tilhører meg. -Nei, for jeg var ikke gift med ham.
Og i deres hoder, er du en bondetamp. Du er ingenting.
Et hakk over skitt.
-Hvordan kan du si det? -Jeg er også det.
Det er ikke ille. Det er ikke noe. Verden plasserte oss der.
Jeg er glad vi er oss.
Hun sa at villaen tilhører meg. Og hun er rik.
Hva om… Hva om alt dette er vårt?
Ting kan være våre, kan de ikke?
Ting kan være våre.
Ja.
Hvis vi tar dem.
Bror, er du syk?
Nei.
Det burde jeg være.
Hva slags mann kan ikke engang ta livet av seg?
En svak en, antar jeg.
Ja, akkurat.
Jeg er akkurat det.
En svak mann.
Jeg føler meg flat.
Tom.
Jeg også.
Til tross for min høfligste trygling,
mistet jeg den eneste kvinnen jeg har elsket
på romantisk vis.
Hun er i det minste her.
Neifile har forlatt meg.
Jeg har ingen,
og det er min feil.
Jeg kunne latt henne bli nonne.
Måtte ikke gifte meg med henne.
Jeg er like alene som deg.
Nei, det er du ikke.
Jo da.
Jeg fant en kvinne jeg beundrer,
ikke bare som et objekt, men som menneske.
Og det mennesket vil aldri elske meg tilbake.
Hun er nesten for død å regne.
Øyet mitt.
Au.
Min hersens forlovede.
Eks-forlovede.
Du ser…
Et syn?
Nei, jeg skulle si du så ødelagt ut.
Men
ja, du ser ut som et syn.
Elsket jeg henne ikke godt?
Du elsket henne godt, men du elsket henne feil.
Beklager at jeg elsket deg også feil.
Vel, du elsket meg vel ikke?
Jeg trodde det.
Kanskje ikke, med tanke på hvor lett det ble til hat.
Jeg har blitt elsket feil et helt liv.
Eller ikke i det hele tatt, egentlig.
Når solen står opp, skal jeg gå fra alt som binder meg.
-Hva betyr det? -Jeg skal gjøre alt alene.
Uavhengighet er den største luksus.
Jeg skal ta alt selv.
Låter det ikke guddommelig?
Nei.
Aldeles ikke.
Det mest guddommelige i verden er å ha noen verdt å elske.
-Skal jeg hoppe i vollgraven? -Nei.
Når pesten tar slutt, kan du bo hos meg i Firenze.
Som din tjener?
Som min
venn.
Tror ikke jeg vil ha tjenere mer.
Det er det sjukeste jeg har hørt.
At jeg ikke må jobbe.
Hva skal du gjøre?
Du skal ikke jobbe for Pampinea.
Du har vel rett.
Det skal jeg ikke.
Nei.
Etter at vi drar, må du aldri se henne igjen.
Nei.
Overbevisning er mektig, og vi har den på vår side.
Dette var din fars, så det tilhører deg.
Om noen er uenige, kan de ta det med meg.
-Hei, mamma! -Jeg hater de blomstene.
Jeg tar villaen.
-Får jeg bli med? -Drit og dra.
Bra for henne.
Oi. Det ser så kult ut. Du ser ut som damen.
Jeg ser mye vakrere ut enn Pampinea, Jacopo.
Ok, jeg er klar.
Andreoli.
Hva har skjedd med deg?
De banket meg.
Enn med deg?
Er hun borte?
-Jeg er lei for det. -Jeg løy til henne på slutten.
Hun visste det.
Og vi hadde lovet ikke flere løgner.
Hun ble så redd.
Og hun dro så redd.
Jeg føler sånn smerte. Jeg kommer ikke gjennom den.
-Hva vil du jeg skal si? -Sannheten.
Hun er død.
Og?
Og tapet ditt gjør deg ikke unik.
Vi har alle lidd.
Jeg har overlevert dødsbudskapet hundre ganger.
Og jeg er bare én kjekk budbringer.
Panfilo, det er grusomt, og du kommer aldri over det.
Dette er grusomt…
…og jeg kommer aldri over det.
Ja.
Det er sannheten.
Vel, kanskje jeg kan muntre deg opp med flere grusomme nyheter.
Har du en kopi av Avianus' fabler?
Kan du lese?
Nei, men en person kan vel være interessert i en bok?
Ja, det er sant.
Visegrev Leonardo hadde et fint bibliotek du gjerne må benytte.
Det er vel ditt nå.
Ta henne!
Oi.
Stratilia.
Du ser skinnende ut.
Sirisco, jeg tar villaen.
Den tilhører Jacopo, og jeg er den gamle moren hans.
Du kan fortsette som forvalter.
Tar du villaen?
Jacopo er arvingen. Det er sånn det skal være.
Er det? For villaen tilhører ingen.
Leonardo er død.
Vi bør dele dens ressurser, Stratilia. Den bør styres av folket.
Jacopo er folket.
Jeg er folket.
Det er min tur.
Gode Gud.
Vi har enda en kjerring å takle.
Venner? Venner, kom nå. Ferien er over.
Hei, Panfilo. Sitt hos oss.
Jeg har nyheter. Fæle nyheter.
Leiesoldater kommer hit.
Leiesoldatene? De som gjorde dette mot meg?
Hun klager sånn over beinet.
-Hvor lenge før de kommer? -Kanskje noen timer.
Andreoli, budbringeren, sa de kom.
Han sa til dem at villaen voktes av riddere i rustning.
-Det gjør den ikke. -Han vet det. Han kjøpte oss tid.
Ok, dere, hysj.
Licisca, jeg krever mer informasjon. Hvor mange soldater er det?
Kan de være sterkere enn meg fysisk?
Det er en liten hær.
Vi er heldige som er her. Selve villaen er godt befestet.
-Vi må ha en plan. -Vi kan bestikke dem.
-Ja. -Sirisco, har Leonardo et skatterom?
Vi har Pampineas medgift.
Å, ja.
Den enorme medgiften hun håpet å kjøpe Leonardos hjerte med.
-Hora. -Det ville gjort Leonardo til hora.
Vil det funke?
-Kanskje. De er ganske korrupte. -Det må funke.
Og i mellomtiden er vår søken etter Pampinea fornyet.
-Jeg fant Pampinea! -Hva?
Pampinea, vi trenger medgiften din for å redde villaen.
Hvor er juvelene dine?
Hva? Medgiften min?
-Jeg… -Ikke våg.
I kista hennes.
Den er i kista.
Hvor er den?
Hvor er den fancy bagen?
Har noen gått gjennom tingene dine?
Bare sett deg.
Det kommer soldater hit, hva?
Hvis medgiften vil redde oss, for all del, ta den.
Hold kjeft.
Hvor er Stratilia?
Jeg må si unnskyld til henne.
-Klart hun ikke er en heks. -Hold deg unna henne.
Jeg skylder alle en unnskyldning, hva?
Jeg ville ha kjærlighet, og fant på en, og i løgnen mistet jeg meg selv en stund.
Mistet deg selv?
Du manipulerte alle i dette rommet.
Jeg vet det.
Beklager, Sirisco.
Jeg skammer meg veldig.
Det er for sent.
Bagen er ikke her. Medgiften er borte.
Hvor er den, Pampinea?
Tok du den mens Sirisco jaktet på deg?
Jeg lover at jeg ikke har den.
Du lyver.
-Jeg lover at jeg ikke gjør det. -Hun lyver.
Ok, slutt.
Kanskje hun bare trenger litt tid for å forberede seg før hun sier det.
Forberede seg? Hun skal ikke svelge et insekt.
Jeg lover på vennskapet vårt, jeg har den ikke.
Vennskap?
Rart at du enda anser Misia som en venn.
Vi er enda venner.
Misia, kvinnen bryr seg kun om seg selv og hvordan du fremmer hennes interesser.
Mislykkes du med noe, later hun som om du har falt i unåde.
Det er løgn.
Så smiler hun og lar deg, denne gangen, gjøre deg fortjent til plassen igjen.
Og en stund er hun glad.
Og du er glad fordi hun er glad.
Men hun er bare glad fordi hun vet at systemet hennes fungerer.
Du har bevist det.
-Nei, det er litt mer komplisert… -Jo, Misia. Jo.
Jeg vet dette fordi jeg er dette.
Eller jeg var dette.
Misia, nei.
Misia, det er ikke sant.
Misia, vær så snill,
gå vekk fra denne kvinnen.
Du vet jeg er glad i deg.
Hun er vel ikke til nytte for oss uten juvelene, så…
…fjern henne, gutter.
-Du er ubrukelig. -Det er på tide å si farvel, frue.
-Kom. -Sirisco, nei.
-Farvel. -Nei!
Sirisco, kanskje en av dine fattige venner fant medgiften min.
Hva sa du nå?
Jeg forstår dem.
Det ligger i deres natur. De klarte ikke å la være.
Du må komme deg så langt vekk herfra som menneskelig mulig.
Du kan ikke be meg dra herfra.
Hvem tror du du er?
Hvem jeg tror jeg er?
Det er vel åpenbart?
Ok, Sirisco, det er en kniv.
Den du har ventet på.
Din elskede visegrev Leonardo.
Jeg er endelig her.
Beklager, ble forsinket av venetianske horer, men jeg er her.
Jeg er her, og jeg er klar til å bli kjent med min nye brud.
Og jeg skal suge alt ut av henne.
Men først, vet du hva jeg trenger?
Medgiften.
Min betaling. Ærlig talt, eneste grunn til at jeg valgte deg.
Se på deg, liksom.
Hvor er de?
Vis meg
juvelene.
Jeg har dem ikke.
-Misia. Misia, hjelp! -På tide å dra!
Misia, jeg vil ikke!
Misia, hvordan kunne du?
-Misia! -Slutt!
-Ikke la dem sette meg ute alene! -Sirisco, et øyeblikk. Et øyeblikk.
-Jeg klarer meg ikke uten deg! -Vær så snill.
-Stopp! -Nok! Det holder!
Farvel, Pampinea.
Nei.
Jeg vet at du vil klare deg helt fint alene.
Og vi også.
Misia, hør på meg. Vær så snill.
Farvel.
Dere suger, alle sammen!
Ok. Ting kommer til å bli annerledes her.
Sirisco, alle sammen.
På tide å rette oppmerksomheten mot en som faktisk fortjener det.
Neifile.
Kom.
Takk.
Venner…
…jeg kom hit for å unngå realitetene.
For å vinne tid med hyggelige distraksjoner.
En ferie.
Men den ferien var flyktig, som alle er.
Og nå
har jeg bare realiteter igjen.
Neifile, uten deg…
…er jeg fortapt.
Jeg holdt søsteren min da hun døde.
Rett før hun dro,
kunne hun ikke se.
Og i det øyeblikket,
sviktet mine egne øyne meg.
Så gjerne ville jeg ta hennes plass.
Fiammetta.
Hun pleide å vaske peisene for meg da jeg var for sliten.
Jeg hadde Lisabetta.
Og Carlotto.
Luigi, Antonio.
Freduccio.
Rambaldo.
Scarlata og Tedaldo.
Og min mor Caterina.
Hun døde jo da jeg ble født.
Selv babyhjernen min var så svær at den drepte henne.
Og Dioneo.
Onkelen min tok imot døden stående, som…
…vet ikke, gjorde meg trist.
Han pleide å like å slå meg om ørene, men han var likevel snill mot meg.
Lupetta.
Hun var vakker og mild.
Hun hadde store føtter.
Pokker ta denne pesten.
Å, nei.
En hest sparket henne.
Min Lucia.
Hun hatet meg til siste åndedrag.
Skjønner hvorfor.
Parmena.
Min due.
Violetta.
Lauretta.
Mamma.
-Eduar… -Pappa.
Hei. Licisca.
Vent.
Vil du snakke om ham?
-Jeg vil ikke snakke med deg. -Beklager.
Jeg løy fordi far ba meg lyve.
Jeg finner ingen del av meg som kan tilgi deg.
Vi må prøve. Hvorfor engang ha familie om du ikke får ubetinget kjærlighet?
Skal jeg behandle deg som familie? Når skulle du gjøre det samme?
I hvert fall ikke de årene jeg vasket dritten ut av kammerpottene dine,
vasket de drittflekkede klærne dine.
-Som om jeg alltid er dekket av bæsj. -Du må aldri gjøre tøffe ting. Det må jeg.
Det er forskjellen mellom oss.
Må jeg aldri gjøre tøffe ting? Absurd.
Hva har du gjort for noen andre?
Jeg rev ned Pampinea for Misias skyld.
Ja. Vel, hva er noe du noensinne har gjort for meg?
Hva med å ha reddet livet ditt?
Når gjorde du det?
Jeg sa at pappa var død,
så vi ikke skulle bli syke og dø av pesten, og det reddet oss.
Hva mener du?
Han var død.
Du sa han var borte.
Jeg løy.
Forlot vi ham for å dø alene?
Han ville forstått.
Hvordan kunne du?
Han skulle så åpenbart dø, det ville vi også om vi ble der.
Jeg reddet oss.
Ja. Nei, jeg glemte at vi er reddet.
Jeg nekter å være bundet til deg for alltid. Dekke dine behov, redde deg.
Du er hjelpeløs, og du fortjener å klare deg alene.
Det er det jeg vil.
Jeg hadde intet valg.
Trodde de var Leonardos.
Det er ingen Leonardo.
Si det til dem.
Si at jeg måtte ta medgiften min.
Det er hele min verdi.
Vent.
Hvor skal du med den?
Hei, villaen er den andre veien.
Stopp! Det er medgiften min!
Visst faen, signora.
Helvete!
Tekst: Susanne Katrine Høyersten