DEKAMERON
Nechte mě! Neudělala jsem nic špatného!
Cože? Děláš samé špatnosti!
Tudy!
Nechte mě být!
Rychle!
Nadběhněte jí!
- Tamhle! - Kde?
Tamhle!
Tak pojďte!
Za ní!
Někam se schovala.
Tudy!
Tady!
Ne! Pojďte! Nesmí nám utéct!
Už běžíme.
Misio!
Tudy!
Jacopo!
Mami!
- Jacopo! - Mami!
- Už jsem tady.
Mami!
Vydrž.
- Mami. - Jsi v pořádku?
- Jo. - Jsi zraněný?
Ne. Jenom mám strach.
A co ty? Jsi zraněná?
Jsem spálená a stydím se.
Zavinila jsem to tím přátelstvím s Tindarem.
- Ne. - Selhala jsem.
Tak jo.
Hledejte za dveřmi.
Je tady spousta dveří.
Páni, to je prostor.
Ta zmije může být kdekoli.
Myslel jsem, že je to tady hezký.
Díky, ano.
Ale Pampinea to kazí.
Postavili to tady benediktini,
a ona to zasvinila svými klobouky.
A některé jsou přes čáru.
Většina z nich je přes čáru!
To je ta žena, o které jsi mluvil?
Ano. Těší mě, že jsi mě poslouchala.
Děkuju.
A teď ji musíme najít,
musíme se jí zbavit
a pak můžeme tuhle nádhernou vilu sdílet spolu.
A chovat se jako urození.
Můžeme pít víno a vyprávět si příběhy o zvrácených ženách!
- A o zvrácených mniších. - Jo.
Dobře, a teď moc prosím, mějte oči otevřené.
Ale pozor!
Pozor!
Očaruje vás,
protože je to krásná žena.
Běžte!
- Kam? - Tudy.
Já myslela, že už jsi mrtvá.
Jo, málem jsem už byla.
Kvůli těm odporným žoldákům.
Licisca byla pěkná mrcha.
Já si říkala: „Kde je moje Misia?“
Je divné, že jsi Filomena.
Ne, přesně takhle to dává smysl.
Tak ráda tě vidím.
Moc jsi mi chyběla.
Ty mně taky, ty moje skloněná větvičko.
Díky, ty můj hrbolatý pařízku.
Musíme varovat Pampineu.
Právě chtěla upálit Stratilii.
- Nenecháme jim ji? - Nemůžu je nechat, aby jí ublížili.
Nemůžeš, nebo nechceš?
Dobře, řekni mi, o co všechno jsem přišla.
Stratilio!
Chlapče, jsi v pořádku.
Máš srdce bojovníka, jak jsem tušil.
Stratilio, chci ti něco říct.
Chápu, proč jsi na té hranici mou nabídku odmítla.
Bylo toho na tebe v tu chvíli moc.
Ale když jsem tě viděl v nebezpečí, zoufale jsem tě chtěl zajistit.
Jsem bohatý muž, můžu tě ochránit.
A mezi námi je, jak víš,
silné erotické pouto.
Takže tě žádám teď,
v naprostém klidu…
Dobře.
Jsi zraněná?
Zohyzdila ta rezavá harpyje tvé překrásné nohy?
Potřebujeme doktora! Jacopo, zavolej Sirisca, aby zavolal posla,
aby zavolal doktora!
Na penězích nezáleží.
Teď nesmíme šetřit.
Přestaň mluvit.
- Přestaň mluvit? - Pořád mluvíš.
- Má lásko… - Prosím, přestaň mluvit.
Pojď.
Stratilio, kde je Dioneo?
Umřel.
Umřel?
Umřel.
Proboha.
Do prdele. Co mám dělat?
- To nevím. Sbohem. - Ne, Stratilio, prosím!
Mám vážné zranění.
Můžeš mi prosím pomoct?
Můžu, ale nepomůžu.
Cože? Proč?
Se synem odsud navždy odcházíme.
- Odcházíme? - Ano.
- Ale kam půjdeme? - Někam jinam.
Prosím, bez tvojí pomoci tady umřu,
a já odsud musím pryč.
Chci odejít stejně jako ty.
Mami, buď hodná.
Ne, zájmy urozených už nesmí mít přednost před našimi zájmy, ne.
Ale ona není urozená, je služka.
Dobře, dával jsi pozor.
Dobře. Běž do chaty,
sbal nám věci.
Ošetřím ji.
Ale za úsvitu odcházíme.
- Můžu si hrát s Tindarem? - Ne.
Lehni si na stůl.
Bude to bolet.
Škoda, že jsem neviděla ten konec.
Byla jsi ráda, když Ruggiero a jeho magoři
dostali, co si zasloužili?
Jo, byla.
Počkej!
Co je?
Tam je Ruggiero.
Ruggiero žije?
Ale říkala jsi, že všichni umřeli na mor.
Ne.
Nežije, nebo všichni neumřeli na mor?
Obojí.
O co jde?
Pampinea, ona…
Pampinea co?
Řekla, abych Rugierra zabila.
A tys to udělala?
Jo.
Trochu.
Dost.
Jo, úplně. Udělala jsem to.
Donutila tě vraždit?
Byl tam, musela jsem to udělat.
Ne, nemusela jsi to udělat.
Vypadáš rozrušeně.
Máš pohaslé oči.
No tak.
Jsou stejné, jako byly vždycky.
A já jsem pořád ta stejná Misia.
Na přídi Světice
odpočíval lodník.
A když se smál…
Misio, já vím, že ji miluješ, ale kvůli tomuhle ji musíš opustit.
A já ti pomůžu.
Ona je špatný člověk.
Nesmíš ji takhle slepě poslouchat.
Jestli se jí nezbavíš, co z tebe bude?
- Budu v pohodě. - Nebudeš.
Zadupe tě.
Vysaje tě.
Kurva.
Chci se jí zbavit.
Mám pocit, že se dusím.
Dusím se, pomoz mi.
Prosím, pomoz mi.
Chci, abys byla svobodná.
Můžeš být svobodná.
S tebou se cítím svobodná.
Pampineo?
Pampi…
Podívejte se sem, v rohu je skříň.
Pampineo?
Je tam?
- Ano. - Opravdu?
Ty myslíš Neifile, tvoji ženu.
- Její tělo. - Ano.
Promiň.
Lhal jsem.
- Cože? - Než umřela.
Nejde to vzít zpátky?
To nevím.
Pomůžeš mi ji pohřbít?
Myslím, že to sám nezvládnu.
Ano.
Ano, pomůžu ti, Panfilo.
Ano.
Hned, jak najdu Pampineu a vyhodím ji z okna!
Křičel jsem kvůli ní.
Chápu.
Zatím se můžeš třeba pomodlit.
Ona měla takové věci ráda, ne?
Á, tady jsou moji noví přátelé.
Ano, teď tady bydlí, stejně jako ostatní.
- Není ve stěnách? - Může být kdekoli.
Je malá, vejde se do větší vázy.
Pojďte rychle, prosím.
Hledejte větší vázy.
Drahý Otče všemohoucí…
Otče, víš, že jsem na tebe moc nevěřil…
ale přijmu každičké tvé slitování.
Jakýkoli drobeček.
Nedokážu… snášet ten žal,
ten… hněv, tu… vinu.
Pomoz mi.
Neifile, pomoz mi.
Pšt.
Dobře.
Ještě jsem nezačala.
Dýchej, zlato.
Na co jsou ta pera?
Brky se nasadí na ostny šípu, aby ti při vytahování neublížily.
- Jasně. - Nejtěžší je najít ostny.
Dobře, nádech,
dva, tři…
Kde ses tohle naučila?
Leonardo trefil svou fenu a já se ji snažila zachránit.
Bude naštvaný, až uvidí, co tady udělali.
Leonardo je dávno mrtvý.
Musím odsud pryč.
- Dobrý. - Kurva!
Ten první je nejhorší.
Tvůj syn byl milej.
Jo, můj Jacopo. Leonardo byl jeho otec.
To je…
- To je překvapení. - Jo.
Mluv víc. Řekni mi o svém poměru s tím urozeným bídákem.
- Panebože. - Tak jo. Začalo to mezi námi hezky.
Leonardo byl dost romantický, když měl náladu.
Říkal, že mě miluje.
Stydím se přiznat, jak dlouho jsem mu to věřila.
Ale časem bylo jasné, že jsem mu fuk.
Ale to už jsem měla Jacopa a musela zůstat.
- Nebyli jste spolu, když umřel? - Dávno ne.
Nespala jsem ani v domě.
Ale byl dost velkorysý.
Řekl, že Jacopovi odkáže všechen majetek.
- Tak dostane vilu. - Když umřel, už z toho nic nebude.
Jestli by někdy bylo.
- Dobře. - Zasranej šíp!
Mluv radši ty, jo? Mluv.
Dobře.
Ukázalo se, že Filomena je moje sestra, věděla to, a přesto mě měla jako služku.
Takže jsi taky urozená.
Asi jako tvůj syn.
Celý život jsem drhla podlahu u otce a sester.
Oni věděli, kdo jsem, a vůbec jim to nevadilo.
Spala jsem na špinavém rákosí,
a oni spali v peřinkách a smáli se.
Smáli se, když spali?
Smáli se mému utrpení a ponížení.
Urození.
Lidi.
Chtěla jsem věřit, že Tindaro
je lepší než Leonardo, že tentokrát to bude jiné.
Ale jediný rozdíl byl, že jeho malost a sobeckost
byly mnohem zjevnější.
Užívala jsem si tu moc, ale jako člověk se mi nelíbí.
Tindaro mě nezajímá.
Mě taky ne.
- Ať mi všichni políbí prdel. - Polibte mi.
Tak jo, přežiješ to.
Myslím.
Měj tu nohu nahoře a než odejdeš, tak odpočívej.
Díky, že ses o mě postarala.
Jsem tak blbá, že pomáhám každému.
Vezmi si mě, smrti.
Ať mě Stratilia najde a pláče.
Když jsem byla pryč, myslela jsem na tebe
a hřálo mě to.
Líbíš se mi.
Já vím.
- Cítím se svobodná. - Ať si Pampinea nasere.
Jo, ať si nasere.
Arriguccio, prohledal jsi podkroví?
Nikde tam nebyla, Sirisco.
Jsou tam tři podkroví.
Já napočítal čtyři.
Sirisco, napadlo mě, že bychom mohli prohledat kuchyň
a při tom si zakousnout trochu toho jídla, cos nám slíbil.
Jak můžete myslet na jídlo? Prosím vás.
Pampinea nás možná právě teď sleduje!
Jen připomínám, že jsme vyhladovělí.
Sirisco, můžu ti něco říct?
Jako přítel?
Vzácný přítel.
Možná ti ta Pampinea trochu zatemnila mozek.
Mluvila s tebou?
- Ne. - Zaplatila ti?
- Ne. - Ale ano.
- Ne. - Zmije!
Ne, příteli, uklidni se. Ta ženská už ti nemůže ublížit.
Víš, že mě zneužila?
Dokonce mi nalhala, že je se mnou těhotná.
- Je tvoje milenka. - Jo.
Tohle se jí líbilo.
Bože.
Ta siréna mě zase zblbla.
- Ne, Sirisco, ne. - Máš pravdu, je to zbytečný.
Nemá nad náma žádnou moc.
Tak se můžeme jít najíst?
- Jdeme se nacpat. - Jo.
Přežereme se. Pojďte.
Pojďte.
- Musíme odejít? - Ano.
- Může jít i Tindaro? - Ne.
Přijdu o svého prvního kamaráda. Sotva jsem ho našel.
- Není tvůj kamarád. - Ale je.
Tak promiň, zlato, můžeš si najít jiného.
A kam jdeme? Jak daleko? Víš to vůbec?
Ne, nevím.
Dobře?
Ale přijdu na to.
- Ta paní říkala, že je vila moje. - Není, protože jsme nebyli manželé.
Pro ně jsi chudák, nejsi nic.
Jsi jenom špína.
- Jak to můžeš říct? - Já jsem taky špína.
To není urážka. Takovou jsme na světě dostali roli.
Líbí se mi, kdo jsme.
Říkala, že vila je moje.
A ona je bohatá.
Co když… je to tady pro nás?
Něco může být pro nás, ne?
Něco může být pro nás.
Ano.
Když si to vezmeme.
Bratře, je ti špatně?
Ne.
Ale mělo by.
Co jsem to za chlapa, když se nedokážu ani zabít?
Asi slaboch.
Ano.
Přesně tak.
To jsem přesně já.
Slaboch.
Cítím se splasklý.
Prázdný.
Já taky.
Ani nejzdvořilejšími žádostmi
jsem nezískal jedinou ženu, kterou jsem opravdu miloval.
Romanticky.
Aspoň pořád žije.
Neifile mě opustila.
Nemám nikoho.
A je to moje vina.
Mohla z ní být jeptiška. Já…
Nemusel jsem si ji brát.
Jsem stejně sám jako ty.
Ne.
Nejsi.
Jsem.
Našel jsem ženu, kterou obdivuji,
nejen jako objekt, ale jako lidskou bytost.
A ta lidská bytost mě nikdy nebude milovat.
Je v podstatě mrtvá.
Moje oko.
Au.
Můj pitomý snoubenec.
Bývalý snoubenec.
Vypadáš…
Jako přízrak?
Ne, chtěl jsem říct, že vypadáš strašně.
Ale…
Ano, vypadáš jako přízrak.
- Copak jsem ji dost nemiloval? - Miloval jsi ji dost, ale špatně.
Promiň, že i tebe jsem miloval špatně.
Tys mě nemiloval doopravdy, ne?
Já myslel, že ano.
Ale možná ne, když to tak lehce přešlo v nenávist.
No jo.
Mě celý život milovali špatně.
Nebo možná vůbec.
Až vyjde slunce, od všech těch pout odejdu.
- Co to znamená? - Vydám se na cestu sama.
Nezávislost je ten největší luxus.
Vezmu si ji pro sebe.
Nezní to krásně?
Ne.
Vůbec ne.
Nejkrásnější je milovat někoho, kdo za to stojí.
- Mám skočit do toho příkopu? - Ne.
Až skončí mor,
můžeš se mnou bydlet ve Florencii.
Jako tvoje služka?
Jako moje…
přítelkyně.
Myslím, že už služku nechci.
Bláznivější věc jsem ještě neslyšela.
Abych nepracovala.
Tak co budeš dělat?
Pro Pampineu už pracovat nebudeš.
To máš asi pravdu.
Nebudu.
Jo.
Až odsud odejdeme, už ji nemusíš nikdy vidět.
Jasně.
Přesvědčení je silné a je na naší straně.
Patřila tvému otci, tak teď patří tobě.
A kdo nesouhlasí, ať přijde za mnou.
Páni, mami.
Nesnáším tyhle kytky.
Beru si vilu.
Můžu s vámi?
Jdi do prdele.
Přeju jí to.
Páni, to vypadá skvěle.
Vypadáš jako ta dáma.
Vypadám mnohem líp než Pampinea, Jacopo.
Tak jo, jsem připravená.
Andreoli.
Bože, co se ti stalo?
Zbili mě.
Co se stalo tobě?
Odešla?
To je mi líto.
Na konci jsem jí lhal.
A ona to poznala.
A to jsme si právě slíbili, že už si nebudeme lhát.
A hrozně ji to vyděsilo.
A odešla vyděšená.
Cítím takovou bolest. Nemůžu se přes ni dostat.
Co ti mám říct?
Pravdu.
Je mrtvá.
A dál?
A tvoje ztráta není výjimečná.
Všichni trpíme.
Předal jsem stovky zpráv o úmrtí.
A to jsem jen jeden hezký posel.
Panfilo, je to hrozné a nikdy to nepřebolí.
Je to hrozné.
A nikdy to nepřebolí.
Ano.
Taková je pravda.
No, možná tě potěším další hroznou zprávou.
Máte kopii Avianových bajek?
Ty umíš číst?
Ne, ale přesto se můžu zajímat o knihy.
To je pravda.
Vikomt Leonardo měl skvělou knihovnu, kterou určitě můžete využít.
Teď už je asi vaše.
Chyťte ji!
Páni.
Stratilio.
Vypadáš nablýskaně.
Sirisco, beru si vilu.
Patří Jacopovi a já jsem jeho neprovdaná matka.
Můžeš zůstat jako správce.
Ty si bereš vilu?
Jacopo je dědic, takhle to funguje.
Vážně?
Protože ta vila nepatří nikomu.
Leonardo je mrtvý.
Měli bychom se podělit, Stratilio.
Měli by ji vést lidé.
Ti lidé jsou Jacopo.
Ti lidé jsem já.
Teď jsem na řadě já.
Proboha.
Máme co dělat s další mrchou.
Přátelé? Pojďte sem! Náš odpočinek skončil.
Panfilo, posaď se k nám.
Mám zprávu. Hroznou.
Táhnou sem žoldáci.
Tamti žoldáci?
Ti, co mi udělali tohle?
- Pořád běduje nad svou nohou. - Za jak dlouho dorazí?
Možná za pár hodin.
Posel Andreoli mi řekl, že přijdou.
A jim řekl, že vilu chrání obrnění rytíři.
Ale nechrání.
To ví, získal nám tak trochu času.
Dobře, všichni mlčte. Licisco, řekni mi víc.
Kolik je tam žoldnéřů?
A mohou být fyzicky silnější než já?
Je to malá armáda.
Máme štěstí, že jsme tady. Samotná vila je dobře opevněná.
Chce to plán.
- Vyplatíme je. - Jo.
Sirisco, má tady Leonardo nějakou tajnou pokladnici?
Je tady Pampineino věno.
No jo.
Obrovské věno, kterým si chtěla koupit Leonardovo srdce.
Ta kurva.
To by byl kurva Leonardo, ne?
Půjde to?
Možná. Jsou zkorumpovaní.
Musí to jít.
Takže mezitím musíme dál pátrat po Pampinei.
- Našla jsem Pampineu! - Cože?
Pampineo, potřebujeme tvoje věno na záchranu vily.
Kde máš ty šperky?
Cože? Moje… věno?
- Já… - Neopovažuj se…
Má ho v truhlici.
Kde je?
Kde je ten zdobený váček?
Procházel ti někdo věci?
Běž si sednout.
Blíží se sem vojáci, jo?
Jestli nás to věno zachrání,
tak si ho vezměte.
Sklapni!
Kde je Stratilia?
Dlužím jí omluvu.
- Samozřejmě není čarodějnice. - Drž se od ní dál.
Asi vám všem dlužím omluvu, že?
Chtěla jsem lásku, vymyslela si ji
a v té lži jsem se na chvíli ztratila.
Ztratila ses?
Zmanipulovala jsi všechny v téhle místnosti.
Já vím.
Omlouvám se, Sirisco.
Moc se stydím.
Už je pozdě.
Ten váček tady není. Věno je… pryč.
Kde je, Pampineo?
Sebrala jsi ho, když tě Sirisco honil?
Říkám vám,
že ho nemám.
Lžeš.
Přísahám, že ne.
- Lže! - Dobře, to stačí.
Možná jenom potřebuje sebrat odvahu, než nám to řekne.
Sebrat odvahu?
Nebude polykat brouka.
Přísahám na naše přátelství,
že ho nemám.
Přátelství?
Zajímavé, pořád bereš Misiu za kamarádku.
- Pořád jsme kamarádky. - Misio!
Tahle ženská se stará jenom sama o sebe
a o to, jak můžeš prospět jejím zájmům.
Když se ti něco nepovede, předstírá, že už tě nemá ráda.
To je lež.
Pak se usměje a dovolí ti, abys sis naposledy zasloužila její přízeň.
A na chvíli má radost.
A ty máš radost, protože ona má radost.
Ale má radost jen proto,
že ví, že její systém funguje.
Ty jsi důkaz.
- Ne, je to trochu složitější… - Ano, Misio! Ano.
Já to vím, protože jsem taky taková.
Nebo byla jsem taková.
Misio, ne.
Misio, to není pravda.
Misio, prosím.
Odstup od té ženské.
Misio, ty víš, že tě miluju.
No, bez svých šperků už nám je asi k ničemu, takže…
Odveďte ji, chlapci.
- Jsi k ničemu. - Nastal čas se rozloučit, má paní.
Ne, Sirisco, ne!
- Sbohem. - Ne!
Sirisco, možná moje věno sebral někdo z tvých chudých přátel.
Co jsi to řekla?
Já jim nic nevyčítám.
Oni jsou takoví.
Nemohli si pomoct.
Musíš odsud vypadnout tak daleko, jak je to jenom možné.
Nemůžeš mě odsud vyhodit.
Kdo myslíš, že jsi?
Kdo si myslím, že jsem?
Není to snad jasné?
Dobře, Sirisco, to je nůž.
Jsem ten, na koho jsi čekala.
Tvůj milovaný vikomt Leonardo.
Konečně jsem tady.
Promiň, zdržely mě benátské kurvy,
ale jsem zpět.
Jsem připravený seznámit se se svou novou nevěstou.
A vylízat ji do sucha.
Ale víš, co potřebuji nejdřív?
Věno.
Je to má platba.
Budu upřímný, jen proto jsem si tě vybral.
Podívej se na sebe.
Tak kde jsou?
Ukaž mi
ty šperky.
Já je nemám.
- Misio, pomoc! - Je čas odejít!
Misio, já nechci odejít!
Misio, jak jsi mohla?
Přestaň!
- Misio! - Nech toho!
Nenech je, aby mě vyhodili!
Sirisco, moment, prosím.
Bez tebe to nezvládnu!
Prosím.
- Přestaň! - Dost! To stačí!
Sbohem, Pampineo.
Ne.
Vím, že to zvládneš
i sama.
A my taky.
Misio, poslouchej mě. Prosím.
Prosím.
Sbohem.
Všichni stojíte za hovno!
Tak jo. Teď tady bude všechno jinak.
Sirisco a ostatní,
myslím, že je čas obrátit pozornost na někoho, kdo si to zaslouží.
Neifile.
Pojďte.
Děkuju.
Přátelé…
Přišel jsem se sem skrýt před pravdou.
Získat čas příjemným rozptýlením.
Odpočinkem.
Ale ten odpočinek rychle utekl, jako vždy.
A teď
už mi zůstala jen pravda.
Neifile, bez tebe…
jsem ztracený.
Držel jsem svou sestru, když umírala.
Než odešla,
přestala vidět.
A v tu chvíli
mě zradily i moje oči,
tak moc jsem chtěl odejít místo ní.
Fiammetta.
Uklízela za mě krby, když už jsem byla moc unavená.
Já měl Lisabettu.
A Carlottu.
Luigiho, Antonia.
Freduccia.
Rambalda.
Scarlatu a Tedalda.
A moji matku Caterinu.
Ta umřela při mém narození.
Už jako dítě jsem měl velký mozek a ji to zabilo.
A Dionea.
Můj strýc umřel vestoje, a to mi…
nevím, přišlo smutné.
Rád mě
pleskal za uši, ale byl na mě hodný.
Lupetta.
Byla krásná a milá.
Měla velké nohy.
Zatracený mor.
To ne.
Kopnul ji kůň.
Moje Lucia.
Nenáviděla mě až do posledního dechu.
A já chápu proč.
Parmena.
Moje holubička.
Violetta.
Lauretta.
Máma.
- Eduar… - Táta.
Hej, Licisco.
Hej, počkej.
Chceš si o něm promluvit?
- Pořád s tebou nechci mluvit. - Promiň.
Lhala jsem, protože otec chtěl, abych lhala.
Nemyslím si, že je možné, abych ti odpustila.
Musíme se snažit.
Kdo jiný než rodina by tě měl mít bezvýhradně rád?
Já tě mám brát jako člena rodiny?
Kdy jsi mě tak chtěla začít brát ty?
Určitě ne během těch let, kdy jsem drhla tvoje hovna z nočníku
a prala tvý posraný oblečení.
Nebyla jsem pořád podělaná.
Ty nikdy nemusíš dělat nic těžkýho. Já musím pořád.
- Tím se od sebe lišíme. - Nemusím dělat nic těžkého?
- To je absurdní. - Co jsi kdy udělala pro ostatní?
Zbavila jsem Misiu Pampinei.
No dobře. Co jsi kdy udělala pro mě?
Třeba jsem ti zachránila život?
A to bylo kdy?
Řekla jsem ti, že táta umřel.
Zachránila jsem nás, abychom neumřely na mor i my.
Co tím chceš říct?
Byl mrtvý.
Řekla jsi, že je po něm.
Lhala jsem.
Nechali jsme ho umřít… samotného?
Určitě to pochopil.
- Jak jsi mohla? - Bylo jasné, že umře.
A my taky, kdybychom zůstaly.
Zachránila jsem nás.
No jo, zapomněla jsem, že jsme zachráněné.
Odmítám být s tebou spojená.
Pořád sloužit jenom tvým potřebám, zachraňovat tě.
Jsi ubohá.
A zasloužíš si být sama.
Vím, že to takhle chci.
Neměla jsem jinou možnost.
Jsou přece Leonardovy.
Není žádný Leonardo.
Řekni jim to.
Řekni jim, že jsem si to věno musela vzít.
Je to moje jediná… hodnota.
Počkej.
Kam s ním jdeš?
Hej, vila je na druhé straně!
Stůj! To je moje věno!
Jo, kurva, signoro.
Do prdele!
Překlad titulků: Petr Bajer