Deixeu-me en pau! No he fet res mal fet!
Com? Ho heu fet tot mal fet!
Per aquí!
Això és un malson!
De pressa!
Talleu-li el pas!
- És aquí! - On?
És aquí!
Ves per allà!
Busqueu-la!
S'ha amagat!
Per aquí!
Aquí!
No! Veniu! No podem deixar que s'escapi!
Vinga, Sirisco.
Misia!
Per aquí!
Jacopo!
Mama!
- Mama! - Jacopo!
- Mama. - Ja vinc.
Ja vinc.
Mama!
Aguanta.
- Mama. - Estàs bé?
- Sí. - T'han fet mal?
- Estàs bé? - Només tinc por.
Estàs bé? T'han fet mal?
Tinc cremades i estic avergonyida.
És culpa meva, de l'amistat amb el Tíndaro.
- No. - T'he fallat.
Molt bé.
Mireu rere les portes.
Hi ha moltes portes.
Òndia, que gran.
Aquell escurçó pot ser en qualsevol lloc.
- No, vull dir que és molt maco. - Sí.
Gràcies, sí.
I la Pampínea s'ho carrega.
Ho van construir monjos benedictins i ella ho ha omplert de barrets.
I alguns són excessius.
La majoria són excessius!
És la dona de qui parlaves?
Sí. Significa molt per a mi que m'escoltessis.
Gràcies.
Bé, l'hem de trobar,
ens n'hem de desfer,
i llavors podrem compartir aquesta meravellosa vil·la.
I fer com els nobles.
Podrem beure vi i explicar històries de dones pervertides!
- I monjos pervertits. - Sí.
Molt bé. Si us plau, estigueu atents.
Però compte.
Compte.
Us encisarà,
perquè és una dona atractiva.
Vinga!
- Cap on? - Per aquí.
Creia que eres morta, amiga meva.
Sí, quasi em maten uns mercenaris fastigosos.
La Licisca estava molt idiota i jo pensava: "On és la Misia?"
Que estrany que siguis la Filomena.
No, té tot el sentit del món.
M'alegro molt de veure't.
T'he enyorat molt.
Jo també, tros de soca.
Gràcies, tros de quòniam.
Hem de trobar la Pampínea abans que ells.
Volia cremar viva la Stratília.
Deixem que la trobin.
No puc deixar que li facin mal.
No pots o no vols?
Vinga, explica'm tot el que m'he perdut.
Stratília!
Marrec, estàs bé.
Ets un vertader guerrer, tal com m'imaginava.
Stratília, et volia dir una cosa.
Entenc per què has rebutjat la meva proposta abans, a la pira.
Estaves bastant ocupada.
Però veure't en perill m'ha fet sentir desesperat per veure't bé.
Soc un home ric. Et puc protegir.
I, com ja saps, hi ha…
una gran vincle eròtic entre nosaltres.
I ara et pregunto…
amb tota la calma…
Molt bé.
Estàs ferida?
Aquella harpia pèl-roja t'ha marcat les cames?
Un metge.
Jacopo, crida el Sirisco, que cridi un missatger,
que cridi un metge.
Els diners són igual. Són infinits en aquest cas.
Pareu de parlar.
- Que pari? - No calleu mai.
- Amor meu… - Si us plau, pareu de parlar.
Vinga.
Stratília, on és el Dioneo?
Mort.
Mort?
Mort.
Mare meva.
Merda. Què faig ara?
No ho sé. Adeu.
No, Stratília, si us plau.
Tinc una ferida molt greu.
Si us plau, em pots ajudar?
Puc, Licisca, però no vull.
Què? Per què?
El meu fill i jo marxem d'aquí per sempre.
- Sí? - Sí.
- Però on anirem? - A un altre lloc.
Si us plau. Si no m'ajudes moriré,
i he de sortir d'aquí.
Jo vull marxar tant com tu.
Mama, sigues amable.
No, no penso posar un noble per davant nostre mai més, Jacopo. No.
Però ella no és noble. És una criada.
Veig que estàs atent.
Entesos. Ves a la cabanya i recull les coses.
L'atendré.
Però marxem a l'alba.
- Puc jugar amb el Tíndaro? - No.
Estira't a la taula.
Et farà un mal terrible.
M'hauria agradat veure com s'ensorrava tot.
¿Et va satisfer veure que el Ruggiero i els seus
tenien el que es mereixien?
Sí, i tant.
Espera!
Què?
Hi ha el Ruggiero.
És viu?
No havien mort tots de pesta?
No.
No és viu o no han mort tots de pesta?
Les dues coses.
Què passa?
La Pampínea em…
La Pampínea què?
Em va demanar que el matés.
I ho vas fer?
Sí. Més o menys.
Pràcticament.
Sí, clarament ho vaig fer.
Et va fer assassinar?
Era allà. S'havia de fer.
No, no s'havia de fer.
Sembles trastornada. Tens la mirada perduda.
Vinga.
A la meva mirada no li passa res.
I jo soc la Misia de sempre.
A bord del Sant Lluent, navegava un tal Ivy.
I quan somreia…
Sé que l'estimes, però amb tot el que ha passat, l'has de deixar.
Jo t'ajudaré. És una mala persona.
No deixaré que li segueixis sent lleial.
Si no te n'apartes, què et passarà?
- Estaré bé. - No estaràs bé.
Acabarà amb tu, et consumirà.
Merda.
Me'n vull apartar.
No puc respirar.
Ajuda'm, si us plau. Ajuda'm.
Vull que siguis lliure.
Pots ser lliure.
Amb tu em sento lliure.
Pampínea?
Pamp…
Mireu allà. Hi ha un armari.
Pampínea?
És aquí?
- Sí. - De debò?
Us referiu a la Neífile, la vostra esposa… morta.
- Sí. - Ho sento.
Vaig mentir.
- Què? - Abans que morís.
Ho puc desfer?
No n'estic segur.
M'ajudaràs a enterrar-la?
Crec que sol no podré.
Sí. Sí, us ajudaré, Pànfilo.
Sí.
Tan bon punt trobi la Pampínea
i la tiri per la finestra!
Crido perquè em senti.
Ho entenc.
Mentrestant, podríeu resar.
A ella li agradava bastant, no?
Vaja, els meus nous amics.
Sí, ara viuen aquí, com a iguals.
- Pot ser a les parets? - A qualsevol lloc.
És diminuta. Cap en una gerra grossa.
Veniu, de pressa.
Vigileu les gerres grosses.
Deu totpoderós…
Senyor, sé que he dit que no estava segur de vós…
però us demano que tingueu pietat.
Per poca que sigui.
No suporto aquesta pena,
aquesta… ira, aquesta… culpa.
Ajudeu-me.
Neífile, ajuda'm.
Molt bé. Xit!
Ja està.
Encara no hem començat. Respira, reina.
I les plomes?
Tapo les pues amb els canons
per no esquinçar la pell.
- Que bé. - El pitjor és trobar la pua.
Molt bé. Inspira d'aquí a dos, tres…
On has après a fer això?
El Leonardo va disparar a la seva gossa i la vaig salvar.
Quan torni, no suportarà tot això.
Fa setmanes que és mort.
He de sortir d'aquí.
- Ja està. - Collons!
La primera és la pitjor.
Tens un fill molt maco.
El meu Jacopo.
És fill del Leonardo.
Quina…
- Quina sorpresa. - Sí.
No callis. Parla'm més del teu afer amb el pobre noble.
- Mare meva. - Tot va començar bé.
El Leonardo era molt romàntic quan volia.
Em deia que m'estimava.
Em fa vergonya admetre fins quan li va funcionar.
Al final era obvi que no li importava gens.
Llavors vaig tenir el Jacopo i em vaig haver de quedar.
- No estàveu junts quan va morir? - No, feia anys.
Jo ni tan sols dormia a la casa. Però ell va ser prou generós.
Va dir que llegaria al Jacopo tot el que era seu.
- La vil·la podria ser seva. - Ara que és mort no.
Si és que era veritat.
- Molt bé. - Em cago en el cony de fletxa.
- Parla tu. Parla. - Molt bé.
Resulta que la Filomena és ma germana.
Ho sabia i em va mantenir al seu servei.
Tu també ets noble?
No més que el teu fill.
M'he passat la vida fregant el terra del meu pare i les meves germanes.
Ells sabien qui era i estaven satisfets amb la situació.
Jo dormia sobre joncs bruts
mentre ells dormien en llits de plomes i reien.
Reien mentre dormien?
Reien del meu patiment i degradació.
Nobles.
Persones.
Volia creure que el Tíndaro era millor que el Leonardo,
que les coses serien diferents.
Però l'única diferència era que la seva futilesa i seu egoisme
eren molt més obvis.
M'agradava el poder, però la persona no.
El Tíndaro no significa res per a mi.
Per a mi tampoc.
- Que els fotin a tots. - Que els fotin.
Molt bé, sobreviuràs.
Crec.
Mantingues la cama ben alta i descansa fins que marxis.
Gràcies per haver-te ocupat de mi.
Soc ximple i no ho puc evitar.
Pren-me, mort.
Que la Stratília em trobi i plori.
Allà fora,
pensava en tu
i no tenia fred.
M'agrades.
Ja ho sé.
- Em sento lliure. Puc ser-ho. - A la merda la Pampínea.
Sí, a la merda.
Arriguccio, has buscat als àtics?
Ni rastre, Sirisco.
Bé, hi ha tres àtics.
Jo n'he comptat quatre.
Sirisco, he pensat que podríem escorcollar junts la cuina
i, ja que hi som, fer un mos del menjar que ens has promès.
Menjar en un moment així? I ara.
La Pampínea ens podria estar vigilant!
Et recordo que ens morim de gana.
Sirisco, et puc dir una cosa?
Com a amic.
Un gran amic.
Potser has deixat que aquesta tal Pampínea t'obnubili massa.
T'ha manipulat?
- No. - T'ha subornat?
- No. - I tant.
- No. - Escurçó!
No. Calma't, amic. Ja no et pot fer cap mal.
Saps que em va utilitzar?
Em va fer creure que estava embarassada de mi.
- És la teva amant. - I tant.
Li encantava això.
Hòstia.
Em fa quedar com un ximple.
- No. No, Sirisco, no. - Tens raó. No té sentit.
No ens pot fer res, no?
Anem a menjar alguna cosa?
- Ens afartarem. - Sí.
Ens afartarem com lladres. Veniu.
Veniu.
- Cal que marxem? - Sí.
- Pot venir el Tíndaro? - No.
Perdré el meu primer amic.
L'acabo de fer.
- No és el teu amic. - Sí.
Entesos. Ho sento. Ja en faràs un altre.
On anem? És lluny? Ho saps?
No, no ho sé. Entesos?
Però ho sabré.
La senyora diu que la vil·la és meva.
Doncs no, perquè no estàvem casats.
I, per a ells, ets un camperol. No ets res.
No vals un rave.
- Com pots dir això? - Jo tampoc.
No és res dolent. No és res. És el lloc que ens pertoca.
M'alegro de qui som.
Ella ha dit que la vil·la em pertany. I és rica.
I si… I si tot això és nostre?
Podem tenir coses, no?
Sí que podem.
Sí.
Si les prenem.
Company, esteu malalt?
No.
Hauria d'estar-ho.
Quina mena d'home no sap ni suïcidar-se?
Un de dèbil, suposo.
Sí… exacte.
Això és el que soc.
Un home dèbil.
Em sento desinflat.
Buit.
Jo també.
A pesar dels meus precs cavallerosos,
he perdut l'única dona a qui he estimat…
romànticament.
Almenys encara hi és.
La Neífile m'ha deixat.
No tinc ningú…
i és culpa meva.
Podria haver deixat que es fes monja.
No m'hi hauria d'haver casat.
Estic tan sol com vós.
No… no és veritat.
Sí que ho és.
He trobat una dona a qui admiro,
no només com a objecte, sinó com a ésser humà.
I aquesta persona no em correspondrà mai.
És com si fos morta.
El meu ull.
El meu estimat promès.
Expromès.
Sembles…
Una joia?
No, anava a dir que sembles feta caldo.
Però…
Sí, sembles una joia.
No l'he estimat prou?
L'heu estimat prou, però no com cal.
Em sap greu no haver-te estimat com cal.
Però a mi no m'estimàveu, no?
Creia que sí.
Però es va convertir en odi molt fàcilment.
A mi mai ningú m'ha estimat com cal.
O suposo que gens.
Quan surti el sol, m'allunyaré de tots els lligams.
- Què vols dir? - Marxaré sola.
La independència és el millor luxe.
Me'l reservo per a mi sola.
No us sembla diví?
No.
Gens ni mica.
El més diví del món és tenir algú a qui estimar.
- Salto dins el fossat? - No.
Quan s'acabi la pesta, pots venir a viure amb mi a Florència.
Com la teva criada?
Com la meva… amiga.
Crec que ja no vull criats.
És el disbarat més gran que he sentit.
No treballar.
I què vols fer?
Ja no treballaràs per a la Pampínea.
Suposo que tens raó.
Ja no.
Sí.
Quan marxem, no caldrà que la tornis a veure.
Entesos.
La convicció és poder i la tenim.
Pertanyia al teu pare i ara et pertany.
Si algú discrepa, que m'ho digui a mi.
Ostres, mama.
Odio aquestes flors.
Reclamo la vil·la.
Puc venir?
Foteu el camp.
Ben fet.
Ostres. Quina passada. Sembles la senyora.
Estic molt més guapa que la Pampínea, Jacopo.
Molt bé, estic preparada.
Andreoli.
Ostres, què t'ha passat?
M'han apallissat.
I a vós?
S'ha mort?
Ho sento.
Li vaig mentir al final,
i ho va notar.
I acabàvem de prometre que no ens mentiríem més.
Tenia molta por.
Va morir espantada.
Sento un gran dolor. No ho puc superar.
- Què voleu que us digui? - La veritat.
És morta.
I?
I la vostra pèrdua no us fa únic.
Tots hem patit.
He entregat cent missatges de mort.
I soc un gentil missatger de molts.
Pànfilo, és horrible i no ho superareu.
És horrible…
i no ho superaré.
Sí.
Aquesta és la veritat.
Bé, potser us puc animar amb més notícies terribles.
Tens una còpia de la faules de Flavi Avià?
Saps llegir?
No, però em poden interessar els llibres.
Sí, tens raó.
El vescomte tenia una bona biblioteca, de la qual podeu fer ús.
Ara també és vostra.
Agafeu-la!
Stratília.
Estàs… brillant.
Sirisco, reclamo la vil·la.
Pertany al Jacopo i jo soc la seva vella mare.
Et pots quedar com a majordom.
Reclames la vil·la?
El Jacopo és l'hereu. Les coses són així.
Sí?
La vil·la no pertany a ningú.
El Leonardo és mort.
Hauríem de compartir els recursos.
L'hauria de dur el poble.
El Jacopo és el poble.
Jo soc el poble.
És el meu torn.
Verge santa.
Una altra harpia.
Amics? Amics, veniu. S'han acabat les vacances.
Hola, Pànfilo. Veniu, seieu.
Tinc notícies espantoses.
S'acosten mercenaris.
Els mercenaris?
Els que em van fer això?
No para de queixar-se.
- Quant temps tenim? - Potser unes hores.
L'Andreoli, el missatger, m'ha avisat.
Els ha dit que tenim cavallers armats.
No en tenim.
Ja ho sap. Volia guanyar temps.
Molt bé, silenci.
Licisca, t'exigeixo més informació.
Quants mercenaris hi ha?
És possible que siguin més forts que jo?
És un exèrcit petit.
Tenim sort de ser aquí. La vil·la està fortificada.
Ens cal un pla.
- Els podríem comprar. - Sí.
Sirisco, el Leonardo té algun tresor amagat?
Hi ha el dot de la Pampínea.
Sí.
L'enorme dot amb què volia comprar el cor del Leonardo.
La molt puta.
La puta seria el Leonardo.
- Funcionaria? - Potser. Són bastant corruptes.
Ha de funcionar.
I, mentrestant, reprenem la missió de trobar la Pampínea.
- He trobat la Pampínea! - Què?
Pampínea, necessitem el vostre dot per salvar la vil·la.
On són les joies?
Què? El meu… El meu dot?
- No… - No us atreviu…
És al seu bagul.
On és?
On és la bossa elegant?
Algú us ha remenat les coses?
Seieu.
Venen soldats, no?
Si el dot ens salvarà, agafeu-lo.
Calleu.
I la Stratília?
Li dec una disculpa.
És clar que no és cap bruixa.
No us hi acosteu.
Suposo que us dec una disculpa a tots.
Em vaig inventar l'amor que desitjava i la mentida em va fer anar pel camí.
Pel mal camí?
Heu manipulat tots els presents.
Ho sé.
Ho sento, Sirisco.
Me n'avergonyeixo molt.
És massa tard.
La bossa no hi és. El dot ha desaparegut.
On és, Pampínea?
L'heu agafat mentre el Sirisco us perseguia?
Us prometo que no el tinc.
Mentiu.
- Us juro que no. - Menteix.
Molt bé, pareu.
Potser només necessita un moment per preparar-se abans de dir-nos-ho.
Preparar-se? No s'ha d'empassar pas cap insecte.
Et prometo, per la nostra amistat, que no el tinc.
Amistat?
És graciós que la considereu amiga vostra.
Encara som amigues.
Misia, aquesta dona només es preocupa d'ella mateixa
i com pot utilitzar-te en benefici propi.
Quan li falles d'alguna manera, fa veure que ja no et té estima.
Mentida.
Després somriu i et permet, excepcionalment, tornar-te-la a guanyar.
I, durant un temps, està contenta.
I tu estàs contenta perquè ella ho està.
Però només està contenta perquè sap que el seu sistema funciona.
Ho heu demostrat.
- No, és una mica més complicat… - Sí, Misia. Sí.
Ho sé perquè soc així.
O ho era.
Misia, no.
Misia, no és veritat.
Misia, si us plau,
allunya't d'aquesta dona.
Misia, saps que t'estimo.
Bé, suposo que ens és inútil sense les joies, o sigui que…
emporteu-vos-la.
- Sou inútil. - Hora de dir adeu, senyora.
- Anem. - Sirisco, no.
- Adeu. - No!
Sirisco, potser un dels teus amics pobres ha trobat el meu dot.
Què heu dit?
No els culpo.
Són així. No ho han pogut evitar.
Heu de marxar tan lluny d'aquí com sigui humanament possible.
No em pots fer fora d'aquí.
Qui et penses que ets?
Que qui em penso que soc?
És obvi, no?
Sirisco, això és un ganivet.
És qui estàveu esperant.
El vostre estimat vescomte Leonardo.
Per fi he arribat.
M'he entretingut amb unes putes venecianes,
però ja he tornat.
Estic preparat per familiaritzar-me amb la meva núvia.
I la deixaré seca.
Però, primer, sabeu què necessito?
El dot.
És el meu pagament.
I, siguem sincers, l'únic motiu pel qual us vaig triar.
Vós us heu vist?
On són?
Ensenyeu-me les joies.
No les tinc.
- Misia, ajuda'm! - Hora de marxar!
Misia, no vull marxar.
Misia, com has pogut?
- Misia! - Prou!
- Misia! - Quieta!
No deixis que em facin fora.
Sirisco, un moment, si us plau.
No sobreviuré sense tu!
Si us plau.
- Quieta! - Ja n'hi ha prou!
Adeu, Pampínea.
No.
Sé que estareu bé sola.
Com nosaltres.
Misia, escolta'm, si us plau.
Si us plau.
Adeu.
Feu fàstic!
Molt bé. Ara les coses seran diferents.
Sirisco, atenció tots.
Ha arribat el moment de prestar atenció a algú que s'ho mereix.
La Neífile.
Veniu.
Gràcies.
Amics…
vaig venir aquí per fugir de la realitat.
Per guanyar temps amb distraccions agradables.
Unes vacances.
Però les vacances van ser breus, com totes.
I ara…
només em queda la realitat.
Neífile, sense tu…
estic perdut.
Ma germana va morir als meus braços.
Just abans de morir,
va perdre la vista.
I, llavors,
els ulls també em van fallar.
Volia ocupar el seu lloc.
La Fiammetta.
Netejava les llars de foc quan jo estava massa cansada.
Jo tenia la Lisabetta.
I el Carlotto.
El Luigi, l'Antonio.
El Freduccio.
El Rambaldo.
La Scarlata i el Tedaldo.
I ma mare, la Caterina.
Ella va morir al part.
El meu cervell ja era tan gran que la va matar.
I el Dioneo.
El meu oncle va morir dret, cosa que…
em va entristir.
Em donava clatellades, però era amable amb mi.
La Lupetta.
Era guapa i dolça.
Tenia els peus grossos.
Maleïda pesta.
No.
Va ser una coça de cavall.
La meva Lucia.
Em va odiar fins al final.
I ho entenc.
La Parmena.
La meva colometa.
La Violetta.
La Lauretta.
La mare.
- L'Eduar… - El pare.
Escolta, Licisca.
Espera.
Vols parlar d'ell?
- No vull parlar amb vós. - Ho sento.
Vaig mentir perquè el pare m'ho va demanar.
No hi ha cap part de mi que us pugui perdonar.
Ho hem d'intentar.
Quin sentit té tenir família si no tens amor incondicional?
Jo us he de tractar com a família?
Quan pensàveu fer el mateix?
No tots els anys que em vaig passar netejar-vos la merda dels orinals,
rentant-vos la roba tacada de merda…
No vaig sempre coberta de caca.
Vós mai heu de fer res difícil. Sempre em toca a mi.
Aquesta és la diferència.
Que no faig res difícil? Això és absurd.
Heu fet mai res per a algú altre?
He destrossat la Pampínea pel bé de la Misia.
Molt bé. Heu fet mai res per a mi?
Et vaig salvar la vida.
Quan, si es pot saber?
Et vaig dir que el pare era mort
perquè no agaféssim la pesta i moríssim. Per això som vives.
Què voleu dir?
Era mort.
Vau dir que se n'havia anat.
Vaig mentir.
El vam deixar morir… sol?
Ell ho hauria entès.
Com vau poder?
S'estava morint i nosaltres hauríem mort si ens haguéssim quedat.
Ens vaig salvar la vida.
Sí. No, és clar, estem salvades.
Em nego a estar lligada a vós per sempre. Sempre servint-vos, salvant-vos.
Sou un cas perdut i us mereixeu estar sola.
Jo vull estar sola.
No tenia alternativa.
No eren del Leonardo?
El Leonardo no hi és.
Explica'ls-ho.
Explica'ls que havia d'agafar el meu dot.
No valc res sense.
Espera.
On vas?
La vil·la és cap a l'altra banda.
Quieta! És el meu dot!
Fot-li, senyora.
Collons!
Subtítols: Maria Romero Soronellas