‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Veți pleca în curând spre Lună, ‎o călătorie de 385.000 km.
‎În caz de succes, veți fi primii oameni
‎care vor păși pe suprafața ‎unui alt corp ceresc.
‎Ce sperați să descoperiți?
‎Cred că mai important ‎decât răspunsurile pe care le vom afla
‎...va fi că vom găsi ‎multe întrebări noi de pus.
‎- Dle Armstrong. ‎- Neil.
‎Neil! Marvin Miles, ‎Los Angeles Times.
‎Coborârea pe suprafața lunară ‎pare foarte dificilă.
‎Cât veți reduce viteza?
‎Cât de jos puteți decide ratarea?
‎Am făcut îmbunătățiri majore
‎la sistemul de control de zbor.
‎Coborârea va fi controlată de computer ‎în mare măsură.
‎Col. Aldrin, după ce aterizați pe Lună,
‎ce așteptați în primele momente?
‎Aveți așteptări, speranțe, temeri?
‎În momentul aselenizării,
‎ne preocupă integritatea modulului lunar.
‎În lipsa acesteia, ‎nu ne putem desfășura activitățile...
‎Sunt astronauții?
‎Sunteți foarte umili...
‎- De ce sunt în cutie? ‎- Să nu ia microbi.
‎...reprezentați esența umanității.
‎Iei loc sau te învârți pe aici?
‎...spre frontiere noi.
‎Fără explorare și scrutare,
‎nu suntem destinați stagnării ‎ca specie?
‎Departamentul de Stat american ‎mi-a propus să trimit un mesaj.
‎- Ce fel de mesaj? ‎- Pentru astronauții care pleacă pe Lună.
‎Au abordat mai mulți indivizi de pe glob.
‎O sinteză a civilizației umane,
‎care să transmită mesajul ‎unei omeniri unite.
‎Ce ai spus?
‎„În numele poporului britanic, ‎salut iscusința și curajul
‎care au dus omul pe Lună.
‎Fie ca acest demers să sporească ‎cunoașterea și bunăstarea omenirii.”
‎Printre cele mai bune.
‎Cum va fi comunicat?
‎Pe un disc, așa se pare.
‎- Ce fel de disc? ‎- De silicon.
‎Mi-au trimis o poză. E un disc minuscul, ‎cu litere aurite microscopice.
‎„De pe planeta Pământ, iulie, 1969.”
‎Îl vor lăsa acolo într-o pungă albă.
‎- Cu o ramură de măslin. ‎- Ce?
‎Pentru omuleții verzi.
‎Mă culc.
‎Mâine mergem la biserică ‎la 09:00, nu la 10:00.
‎De ce facem asta?
‎Săptămână de săptămână, ca lemingii.
‎Cu ce te ajută?
‎- Serios. ‎- Biserica?
‎E o ocazie să meditez.
‎Să mă gândesc la săptămâna trecută ‎și la ce urmează.
‎Poți să ții un jurnal.
‎- Mă gândesc la misterele vieții. ‎- Doar că nu facem asta.
‎Ne gândim doar la ce prostii îndrugă ‎episcopul și ne întrebăm când o să tacă.
‎E cu noi de 20 de ani.
‎Poate că e loial, dar nu și interesant.
‎- Salut! ‎- Bună dimineața!
‎Au gură, dar nu vorbesc.
‎Au ochi, dar nu văd.
‎Au urechi, dar n-aud.
‎Au nas, dar...
‎Vezi?
‎Nu e o predică, e anestezie generală.
‎Dar nu miros.
‎Ca ei sunt cei ce-i fac,
‎toți cei ce se încred în ei.
‎Gata, e ultima dată.
‎Astfel, Domnul...
‎De acum, cât voi veniți aici duminica,
‎eu o să-mi petrec ora asta ‎făcând ceva util.
‎...dar Numelui Său dați slavă...
‎nu idolilor falși.
‎- Michael. ‎- Doamnă.
‎Este posibil, oare, ‎ca episcopul să fi ajuns...
‎Cum să spun asta delicat? ‎La capătul puterilor sale?
‎Am observat câțiva oameni adormiți.
‎Am putea să căutăm un înlocuitor ‎în mod discret.
‎Se poate? Cineva cu...
‎- Energie. ‎- Așa zic și eu.
‎- Ardoare. ‎- Exact!
‎- Vlagă. Zel. ‎- Mulțumesc.
‎Aici, la Cape Kennedy, ‎pornim spre Lună în dimineața aceasta.
‎- Te uiți, Anne? ‎- Anne!
‎Impunătoarea Saturn V, Expresul de Lună,
‎este pregătită de plecare ‎de pe platforma 39,
‎conform orarului, peste 30 de minute.
‎Acest eveniment colosal ‎unește în mod unic toată planeta.
‎Întreaga lume este interesată ‎de acest periplu...
‎după care Pământul nu va mai fi ‎niciodată la fel.
‎16 IULIE, 1969
‎- Ea unde e? ‎- Cine, domnule?
‎Dacă spun „ea” când suntem ‎în palatul Buckingham, cine crezi?
‎Te-am căutat peste tot. Unde ai fost?
‎La telefon, intervievând ‎potențiali episcopi.
‎- E cineva bun? ‎- Am găsit unul.
‎- Ce vârstă? ‎- E cam de vârsta ta.
‎- Zău? ‎- Foarte potrivit.
‎- Pentru ce? ‎- Pentru ce i-am cerut.
‎Numărătoarea inversă e la 15 secunde. ‎Ghidaj intern.
‎Doisprezece, unsprezece, zece, nouă...
‎Secvență de aprindere inițiată.
‎Șase...
‎Cinci, patru, trei, doi, unu.
‎- ‎Decolare! ‎- Lansare!
‎Apollo 11 decolează la 09:32.
‎- Minunat. ‎- Au reușit.
‎Extraordinar.
‎Ce bărbați, ce bravură!
‎- Am părăsit turnul. ‎- Corecția ruliului inițiată.
‎Neil Armstrong raportează ‎privind programul de ruliu...
‎Apollo 11, propulsia e funcțională ‎la toate motoarele.
‎Vă auzim clar, Houston.
‎Rachete de asistare separate.
‎Recepționat. Confirmăm.
‎- Racheta de ratare s-a dus. ‎- Recepționat.
‎Neil Armstrong, confirmând ‎separarea rachetelor
‎și a sistemului de ratare.
‎Apollo 11, Houston aici.
‎Mai aveți un minut până la aprindere. ‎Toate sistemele funcționale.
‎Recepționat.
‎Aprindere.
‎Confirmăm aprinderea și propulsia.
‎Apollo 11 a făcut manevra de praștie ‎cu arzătorul de injecție translunară.
‎A ieșit de pe orbita Pământului
‎și înaintează spre Lună ‎cu viteza fabuloasă de 39.000 km/h.
‎Astronauții au finalizat
‎așa-numita manevră ‎de extragere, parcare și detașare.
‎Procedura riscantă se execută ‎când modulul de comandă, Columbia,
‎se separă de nava spațială, ‎plutește în față,
‎se întoarce, apoi se reatașează ‎la modulul lunar, Eagle.
‎Acest ansamblu se detașează ‎de ultima etapă a rachetei Saturn V.
‎Ți se face părul măciucă,
‎dar totul pare a fi mers șnur.
‎Marțea viitoare veți merge în Cheshire ‎să vizitați British Salt Limited.
‎Miercuri, inaugurați ‎un nou terminal de gaz în Norfolk.
‎Vineri, veți merge în Macclesfield,
‎la ziua Asociației de cercetare ‎din industria mașinilor-unealtă.
‎În aceeași seară, se va ține cina ‎Societății britanice a betonului.
‎Vi s-a cerut să înmânați un premiu.
‎- Scuze de deranj, Alteță. ‎- Ce e?
‎Noul episcop de Windsor, Robin Woods, ‎vă roagă să-i acordați o întrevedere.
‎- Are o cerere. ‎- Bine. Programează o întâlnire.
‎Încă o bucurie, ca premiile ‎Societății britanice a betonului.
‎- E o glumă? ‎- Mă tem că nu.
‎Este prezent acum.
‎Bună ziua?
‎Alteță.
‎Cu ce vă pot ajuta?
‎În timpul mutării, ‎eu și soția mea am observat
‎că pe moșia Windsor sunt multe clădiri
‎care par goale și abandonate.
‎Mai precis...
‎chiliile vechi, ‎vreo două clădiri de la Denton's Commons,
‎toate casele de la zidurile nordice ‎și locuințele diaconilor.
‎Îmi dau seama...
‎că sunt direct, dar vă cer ‎să-mi permiteți să folosesc una.
‎Nu vă place locuința de la noi?
‎Nu...
‎Nu pe post de locuință.
‎De mult timp, am un vis, o ambiție,
‎să înființez o academie.
‎- Pentru? ‎- Pentru evoluție personală și spirituală.
‎Am descoperit, din propria experiență,
‎dar și observând... la alții,
‎că atingi un prag la o anumită vârstă.
‎O criză, ca să-i spunem așa.
‎Pierzi perspectiva și te împotmolești.
‎E ceva obișnuit la oameni de afaceri,
‎și e la fel pentru membrii clerului.
‎Am observat un nivel înalt de nemulțumire ‎printre preoți la jumătatea carierei.
‎Una dintre aceste clădiri, ‎în mediul lor idilic,
‎ar fi un loc minunat ‎în care preoții să-și încarce bateriile,
‎să mediteze și să evolueze.
‎Făcând ce?
‎Conversând, citind, gândind.
‎Dacă nu vă supărați, ‎premisa este eronată.
‎Nu devii mai bun vorbind sau gândind.
‎Ci prin acțiune.
‎Așa scapi dintr-o pasă proastă.
‎Dar, dacă o clădire este goală
‎și vreți s-o umpleți cu gânduri, ‎dați-i înainte.
‎Mulțumesc, domnule.
‎Așteptarea se va sfârși în curând. ‎Mai sunt 17 minute.
‎Modulul de aselenizare s-a desprins
‎și a început coborârea spre suprafață.
‎Armstrong și Aldrin vor băga modulul lunar
‎într-un fel de piruetă, iar Collins...
‎- Nigel, îi trezești pe copii? ‎- Da, domnule.
‎- Și spune-i reginei, te rog. ‎- Domnule.
‎A sosit clipa, Andrew.
‎Eduard.
‎Trezește-te.
‎Pune-ți capotul.
‎Mai repede, Eduard!
‎Așteaptă!
‎- Haide. ‎- Mai repede!
‎- Este o seară palpitantă, nu? ‎- Într-adevăr.
‎Poți să bei ceva cu noi după?
‎- Ar fi grozav, mulțumesc. ‎- Cu plăcere.
‎Michael Collins a rămas pe orbită.
‎Când va ajunge în spatele Lunii,
‎va fi complet rupt de restul omenirii.
‎Cel mai singuratic om din univers.
‎- Repejor, Andrew. ‎- Hai!
‎Veniți, copii.
‎...pionieri ai cerurilor.
‎Nu mai țopăi.
‎Sunt la doar câteva sute de metri ‎de suprafața Lunii.
‎Doamne!
‎Locul de aterizare a fost ales ‎pentru că este neted...
‎Luați loc, vă rog.
‎...cel mai mic impact cu un bolovan ‎ar putea defecta modulul...
‎- Beți ceva? ‎- Robert, vezi?
‎- E ziua lui. ‎-‎ Suntem prea sus.
‎Houston, înregistrez fluctuații...
‎- Vor ateriza. ‎- Uite.
‎- Ce e aia? ‎- Nu știu.
‎Incredibil!
‎- John, o să ratezi. ‎- Da.
‎Ce spun?
‎Trece pe control manual. Au o problemă.
‎- Nu pare real. ‎- Știu.
‎O sută de metri.
‎- ‎Și dacă nu pot ateriza? ‎- Viteză setată.
‎O să rămână fără combustibil. ‎Liniște, vă rog!
‎Doisprezece metri.
‎Vă rog.
‎Aterizează.
‎- Ce se întâmplă? ‎- Nu știu.
‎Houston, aici Baza Tranquillity. ‎Vulturul a aterizat.
‎- Omul e pe Lună. ‎- ‎Au reușit!
‎Omul a aterizat pe Lună.
‎- Ai văzut? ‎- Da, tată.
‎...urmărind aceste imagini, ‎întregul glob este unit...
‎- ‎Extraordinar! ‎- ...în fascinație.
‎- ‎E prima dată când întreaga planetă... ‎- Zburăm?
‎Nu, dragule. Ai grijă la cap.
‎Meteor!
‎Un moment istoric pentru noi toți.
‎- ‎Eagle a aterizat. ‎- Pentru unii, un moment divin.
‎- ‎Am ajuns pe Lună! ‎- Și totuși,
‎noi toți, indiferent de rasă, sex ‎sau credință religioasă,
‎suntem uniți în acest moment ‎de o realizare măreață a omenirii.
‎Neil, te vedem coborând pe scară.
‎Sunt la baza scării.
‎Picioarele modului lunar pătrund ‎în suprafață doar vreo cinci centimetri.
‎Suprafața pare să fie foarte fină ‎văzută din apropiere.
‎E aproape ca o pulbere.
‎E foarte fină.
‎Cobor de pe modul acum.
‎Un pas mic pentru om...
‎un salt uriaș pentru omenire.
‎Are o frumusețe unică.
‎E ca deșertul californian din SUA.
‎E diferit, dar foarte frumos, aici.
‎Este o reamintire impresionantă
‎a potențialului uman pentru măreție.
‎Nu doar triumful ingineresc ‎demonstrat astăzi,
‎ci triumful ambiției umane.
‎Dorința de a atinge, la propriu, stelele.
‎Această perspectivă, ‎văzând Pământul din spațiu,
‎în unitatea și coeziunea noastră,
‎probabil că va produce ‎o schimbare majoră a percepției noastre.
‎- Minunată priveliște. ‎- Ia te uită!
‎Peisajul e magnific.
‎Singurătate magnifică.
‎Dle guvernator, dragi invitați,
‎stimați membri ‎ai Delegației textilelor din lână...
‎Vă sunt recunoscător
‎pentru onoarea pe care mi-ați acordat-o ‎invitându-mă aici,
‎la fabrica Thomas Burnley & Sons, ‎în Yorkshire.
‎Munca inovatoare pe care o depuneți...
‎Vine o vreme...
‎un moment în viața tuturor,
‎când protezele dentare ‎și alte asemenea devin
‎o parte indispensabilă a vieții.
‎Conform sondajului recent ‎privind sănătatea dentară...
‎Se poate?
‎- Aveți manșa. ‎- Am manșa.
‎Ce faceți, domnule?
‎- Nu urmăm traiectul de zbor. ‎- Nu sunt alte zboruri.
‎Domnule.
‎Plafonul maxim pentru acest avion este ‎de 13,7 kilometri.
‎Amândoi știm că poate urca mai mult.
‎Domnule...
‎Haide.
‎Nu e minunat?
‎Sigur că da, dar suntem la limita ‎capacităților avionului.
‎Poate, dar privește.
‎Am fost vii.
‎Pentru o clipă.
‎Primii oamenii pe Lună au pornit ‎în prima etapă spre casă
‎acum o oră și șase minute.
‎S-a deschis un capitol ‎în istoria omenirii.
‎Cursa spre Lună s-a sfârșit.
‎Pentru oamenii de pe glob, ‎ce înseamnă această realizare colosală?
‎„Nu vom înceta să explorăm.
‎La capătul explorărilor noastre, ‎vom ajunge acolo de unde am pornit
‎și vom ști unde suntem ‎pentru prima dată.”
‎Vorbele lui T.S. Elliot nu au fost ‎nicicând mai adevărate.
‎Suntem în zorii unei noi ere ‎a explorări spațiului.
‎Promisiunea spațiului este mai reală...
‎Bună dimineața, domnule.
‎- Alteță. ‎- Iisuse!
‎'Neața!
‎Poate aveți un moment ‎să faceți cunoștință cu noii sosiți.
‎De la tabăra dv. de concentrare ‎pentru bolnavii spirituali?
‎- Centru de recuperare și refacere. ‎- Ba bine că nu!
‎Sunt oameni interesanți ‎de toate vârstele, din toată țara.
‎- Ni vă alăturați? ‎- La ce?
‎- E o academie pentru preoți împotmoliți. ‎- Corect.
‎În caz că n-ați observat, nu sunt preot.
‎Doar să-i salutați.
‎- Acum? ‎- De ce nu?
‎Bine. Urcați.
‎Trebuie să arăt simptome de disperare?
‎Să oftez și să gem dramatic?
‎Îmi place să mă integrez.
‎Am adus gazda noastră, Alteța Sa ‎ducele de Edinburgh, să ne salute.
‎- Cu respect, Alteță. ‎- Bună dimineața.
‎- Alteță. ‎- Bună dimineața.
‎Bună dimineața.
‎- Bună dimineața. ‎- Alteță.
‎Așadar...
‎Cu ce vă ocupați?
‎În afară de haosul ‎pe care ni-l faceți în casă.
‎Am identificat de ce a decis fiecare ‎să vină aici
‎și am declarat ce intenționăm să realizăm.
‎Să facem o recapitulare pentru Alteța Sa.
‎Michael.
‎Eu sunt aici fiindcă...
‎Am atins o anumită vârstă...
‎Nu întreb.
‎Am decis să-mi dau singur o notă.
‎Am considerat că nu merit ‎notă de trecere. Nota 4.
‎Doamne!
‎De ce?
‎Când m-am alăturat Bisericii...
‎mi-am permis să cred
‎că înaintarea în vârstă îmi va aduce ‎noi revelații...
‎perspective, o adâncire a credinței...
‎o turmă mai mare.
‎Dar mă aflu într-o parohie rurală mică.
‎Iar congregația mea scade mereu.
‎- Participarea e tot mai mică. ‎- Da.
‎Asta ți-a provocat ‎un sentiment de dezamăgire,
‎de lipsă de realizări și de direcție.
‎Da.
‎Senzația de dezorientare ‎și de inutilitate...
‎Mai mulți de aici simt asta.
‎Publicul s-a îndepărtat de noi.
‎De biserică.
‎Este evident că nu reușim ‎să le vorbim oamenilor.
‎Tot mai mulți își găsesc ‎împlinirea spirituală... altundeva.
‎Unde, de exemplu?
‎- Pe Lună. Eu... ‎- Pe Lună. Da, domnule.
‎500.000.000 de oameni ‎au privit aselenizarea.
‎Cinci sute de milioane de oameni au primit ‎de la televizor ce le oferea biserica.
‎Un sentiment de apartenență, ‎de comunitate, de evlavie.
‎E parte din tranziția constantă ‎dinspre religie spre știință.
‎Cu realizările mari din știință, ‎tot mai multe mistere sunt dezlegate,
‎întrebările primesc răspuns
‎și este tot mai puțină nevoie ‎de un Dumnezeu care să răspundă.
‎Îmi amintesc de Keats.
‎„Ce se-ascunde în tine, Lună,
‎de inima-mi atingi cu-atâta stăruință?”
‎Acum știm ce este Luna.
‎Nimic.
‎Doar praf.
‎Tăcere.
‎O pustietate monocromatică.
‎Nu îl vedem pe Dumnezeu ‎după acele roci și acel praf spațial,
‎ci doar o întindere de nepătruns.
‎„Când privesc cerurile, ‎lucrarea mâinilor Tale...
‎luna și stelele pe care le-ai făcut...
‎îmi zic: „Ce este omul, ‎ca să Te gândești la el?
‎Și fiul omului, ca să-l bagi în seamă?”
‎Ce credeți?
‎Eu?
‎O să vă spun ce cred.
‎Nu am mai auzit asemenea văicăreli ‎absurde și pretențioase.
‎Trebuie să vă adunați de pe jos,
‎să mergeți în lume și să faceți ceva.
‎De asta sunteți atât de pierduți.
‎Cred că în toți oamenii există pornirea ‎de a-și lăsa amprenta.
‎Acțiunea ne definește, nu suferința.
‎Statul ăsta degeaba la vorbă și analiză...
‎Să vă întreb ceva.
‎Credeți că astronauții aceia ‎sunt catatonici ca voi? Sigur că nu.
‎Sunt prea ocupați ‎realizând ceva fenomenal.
‎Ca urmare, sunt una cu întreaga lume.
‎Sunt una cu Dumnezeul lor ‎și sunt fericiți.
‎Acesta e sfatul meu.
‎Fasonați-vă după oameni de acțiune ‎ca Armstrong, Aldrin și Collins.
‎Bărbații aceștia au nota 10 cu steluță. ‎Au răspunsuri.
‎Nu sunt ratați melancolici ‎care se îmbolnăvesc reciproc cu tristețe.
‎Dacă alegeți acțiunea, ‎puteți începe curățând podeaua.
‎Nu iarăși!
‎Când americanii ne-au întrebat...
‎E a doua oară.
‎...dacă trimitem acel mesaj pe disc,
‎ne-au mai întrebat ceva.
‎De câte ori trebuie familia regală ‎să mănânce vânat?
‎Nu.
‎Dacă mai mănânc multă carne dintr-asta,
‎o să-mi crească coarne.
‎- Mă asculți? ‎- Da.
‎Sunt numai urechi. Mici și păroase.
‎Presupunând că ajung înapoi întregi
‎și dacă trec toate testele...
‎le-am oferi o audiență astronauților?
‎Ce? Armstrong, Aldrin și Collins?
‎- Aici, la palat? ‎- Da.
‎Fac un tur al victoriei prin toată lumea.
‎Să le răspund că da?
‎Doamne!
‎Da, te rog.
‎Știam că te vei înveseli.
‎Așa e.
‎Am nevoie de asta?
‎Un pic.
‎Vor ateriza la Heathrow la ora 14:00.
‎Vor fi duși la ambasada americană ‎din piața Grosvenor,
‎unde vor întâlni ambasadorul.
‎De acolo vor veni la palat, ‎pentru o audiență cu regina,
‎cu Elisabeta, Regina Mamă, ‎ducele de Edinburgh,
‎prințesele Margaret și Anne ‎și prinții Andrew și Eduard.
‎- La ce oră? ‎- În jur de ora 16:00.
‎Le servim ceva? Ceai?
‎Probabil că nu. Vrem să fim în mișcare. ‎Nu se vor așeza.
‎De acord.
‎Cel mult jumătate de oră cu totul.
‎Da.
‎Vreau să fac o cerere.
‎- Dacă se poate. ‎- Domnule.
‎În loc să fiu înghesuit cu toți ceilalți,
‎mă întrebam dacă pot avea ‎puțin timp singur cu astronauții.
‎O întrevedere privată.
‎Între aviatori.
‎Între piloți.
‎Voi vorbi cu ambasadorul.
‎Pentru noi nu ar trebui să fie o problemă.
‎Sunt suficiente 15 minute?
‎Doar atât?
‎Mă tem că au un program încărcat.
‎Să discutăm ‎cea mai mare realizare a omenirii?
‎Nu...
‎Nu e suficient, nici pe aproape.
‎Dar numai atât voi primi.
‎ÎNTREBĂRI
‎Aterizând pe Heathrow, ‎sosiți de la Berlin,
‎astronauții de pe Apollo încep ‎o vizită de 22 de ore și 15 minute,
‎care necesită același nivel de precizie ‎ca misiunea spațială.
‎Renumita echipă de aselenizare,
‎Neil Armstrong, Buzz Aldrin ‎și Michael Collins...
‎împreună cu soțiile,
‎au fost primiți cu mare căldură ‎de publicul britanic.
‎Astronauții au spus ‎că încep să simtă stresul
‎turneului global prin 22 de țări.
‎Aici, omul de pe planeta Pământ ‎a pășit prima dată pe Lună.
‎În luna iulie a anului 1969.
‎Văd totul foarte clar.
‎Lumina este destul de puternică.
‎Pe fundalul modulului, ‎totul este ușor vizibil.
‎Are omul un destin ‎dincolo de această planetă?
‎- Minunată priveliște. ‎- Ia te uită!
‎Peisajul e magnific.
‎Astronauții americani sosesc ‎la Palatul Buckingham.
‎Echipa compusă din Neil Armstrong, ‎Buzz Aldrin și Michael Collins...
‎- Maiestate, dl Neil Armstrong. ‎- Bun venit.
‎- Încântat. ‎- Asemenea.
‎Dna Armstrong.
‎- Col. Michael Collins. ‎- Bună ziua.
‎- Încântată. ‎- E o bucurie să vă cunosc.
‎Mă bucur să te cunosc, tinere.
‎Domnule.
‎Nu-mi spune ‎că vrei să vorbim despre copii.
‎- Așteaptă de mult? ‎- Doar de câteva momente.
‎Dl Neil Armstrong, col. Michael Collins ‎și col. Edwin Aldrin, Alteță.
‎- Este o mare onoare, domnilor. ‎- Domnule.
‎- Felicitări tuturor. ‎- Domnule.
‎Vă rog, luați loc.
‎Nu e nevoie să stați înghesuiți. ‎Este loc suficient.
‎Am observat că v-ați așezat ‎în aceleași poziții ca pe modul.
‎Nu știu dacă vi s-a spus, ‎dar și eu sunt pilot și...
‎- Vă simțiți bine? ‎- Da, sunt doar răcit.
‎- Poftiți. ‎- Eu...
‎- E curată, promit. ‎- Mulțumesc.
‎Văd că toți sunteți răciți.
‎Așa e.
‎Iată-ne aici.
‎Vreau doar să vă spun ‎cât de mult admir ce ați realizat.
‎Este remarcabil.
‎Dar mă și identific într-un fel cu dv.
‎- Sănătate! ‎- Scuze.
‎Eu...
‎mi-am notat câteva întrebări.
‎Inițial, voiam să vă pun întrebări ‎mai mult de natură tehnică.
‎Cum se simt forțele gravitaționale ‎atât de mari și tot așa.
‎Vedeți dv...
‎Acum îmi dau seama...
‎că întrebările ‎la care vreau răspuns de fapt...
‎Sunteți prea tineri să înțelegeți, cred...
‎Vine o vreme în viața omului ‎când începe să evalueze...
‎ce a realizat.
‎Din cauza poziției în care am ajuns...
‎persoanei care am devenit...
‎nevestei mele...
‎eu...
‎Nu am putut să realizez ‎ce mi-ar fi adus satisfacție...
‎ca bărbat...
‎ca aventurier...
‎Văzându-vă pe voi trei, eroi la treabă...
‎parcă priveam un vis.
‎De asta am fost nerăbdător ‎să petrec timp cu dv...
‎chiar și numai zece minute, ‎ca să vă întreb...
‎ce ați simțit...
‎acolo.
‎Neil?
‎Păi...
‎Ne-am simțit foarte ușurați ‎că am dus misiunea la capăt.
‎Desigur.
‎Și am avut parte ‎de niște priveliști minunate, nu?
‎- Așa e. ‎- Da, extraordinare.
‎Nu vorbesc atât...
‎despre aspectul priveliștilor...
‎Ci despre perspectivă, observații...
‎despre planeta noastră.
‎Adevărul e că nu prea am avut timp.
‎Ca pilot, știți că înainte de toate ‎ți se inculcă
‎protocolul și procedura.
‎- Respecți regulile. ‎- Da.
‎Ca astronaut, e de două ori mai strict.
‎Am petrecut mai tot timpul ‎tăind lucruri de pe listă.
‎„Verificat”, și tot așa.
‎Ești cu ochii lipiți de protocol ‎și nu apuci să te uiți pe geam.
‎- Atât de ocupat ești. ‎- Înțeleg.
‎În lesă.
‎Și ești mort de oboseală mereu.
‎Oricât exersezi, ‎nu te obișnuiești cu somnul.
‎Somnul.
‎Neil, spune-i Alteței Sale ‎ce s-a întâmplat după ce ai mers pe Lună.
‎- Mi-ar plăcea să aud. ‎- Vrea.
‎După ce am mers pe Lună...
‎Am urmărit tot, fiecare pas.
‎M-am întors în modul ‎și știam că avem doar câteva ore
‎să ne odihnim înainte de plecare...
‎- Așa că am închis ochii. ‎- Fiți atent.
‎Dar nu auzeam decât bufnituri.
‎Cum?
‎Din afara modulului?
‎- Știți ce era? ‎- Ce?
‎Răcitorul de apă.
‎Scotea sunetul ăsta.
‎Răcitorul.
‎Cele mai mari minți inginerești ‎ne-au pus pe Lună,
‎dar i-a depășit un răcitor banal.
‎Aveți dreptate. Am avut multe surprize.
‎Înțeleg.
‎Mai aveați întrebări?
‎Nu.
‎În cazul acesta, ‎putem să vă întrebăm noi ceva?
‎Desigur.
‎Cum e?
‎Ce anume?
‎Să locuiești într-un loc ca acesta.
‎Am auzit că aveți o mie de camere.
‎Și că lungimea totală a coridoarelor
‎e de... 6,5 kilometri.
‎Păi...
‎E adevărat că un cimpoier vă trezește?
‎Câți angajați aveți?
‎Câte palate? Am auzit că 12.
‎Îi cunoașteți pe cei din tablouri?
‎Sunteți înrudit cu ei?
‎Dormiți cu câinii în cameră?
‎- E al meu. ‎- Desigur.
‎Mulțumesc. Ajung înaintea ta!
‎Haide!
‎- Da! ‎- Pe-aproape.
‎- Unu, doi, trei. ‎- Zâmbiți!
‎Încă una.
‎Nu știu ce-mi trecea prin cap.
‎Mă așteptam să fie uriași... zei.
‎În realitate, erau doar trei omuleți.
‎Palizi și răciți.
‎Îi înțeleg.
‎Au calitățile ideale pentru misiune.
‎Nu au fler și imaginație.
‎Au simțul datoriei, ‎modestie și temeinicie.
‎O lipsă completă ‎a originalității și spontaneității.
‎Asta îi face perfecți sub presiune.
‎Și dezamăgitori în persoană.
‎Imaginează-ți.
‎Merg până la Lună și se-ntorc sănătoși, ‎dar o vizită la Londra aproape îi ucide.
‎Nu e vina lor.
‎Nu și-au dorit să fie figuri publice.
‎Acum, după un eveniment, ‎vor fi așa toată viața.
‎Au fost mari ca astronauți...
‎dar dezamăgesc ca ființe umane.
‎O să-și petreacă restul vieții ‎în atenția publicului.
‎Nu vor deschide gura,
‎știind că vor arăta cine sunt
‎și că vor dezamăgi, în mod inevitabil.
‎Pentru asta, merită compasiune.
‎Bine că nu au fost omuleți verzi.
‎Poate și-ar fi zis:
‎„Dacă asta e tot ce are de oferit ‎planeta Pământ,
‎să mergem mai departe.”
‎Nu a început într-un moment anume.
‎S-a dezvoltat cu timpul.
‎O creștere lentă a îndoielii...
‎nemulțumirii, bolii și disconfortului.
‎Oamenii din jur au observat că sunt...
‎iritabil.
‎Desigur, nu e ceva nou.
‎Sunt destul de arțăgos din fire,
‎dar până și eu trebuie să recunosc ‎că e mai rău în ultima vreme.
‎În plus, am simțit o fascinație invidioasă
‎față de realizările ‎acestor astronauți tineri.
‎Am făcut mișcare obsesiv.
‎Nu am putut să-mi găsesc pacea...
‎sau mulțumirea...
‎sau împlinirea.
‎Când privești simptomele astea,
‎nu trebuie să fii geniu să înțelegi...
‎că m-a lovit...
‎Nici nu-mi dau seama ce fel de criză.
‎Acea... criză.
‎Și...
‎Am auzit de alții ‎care au trecut prin această criză.
‎La fel ca ei, cauți în locurile obișnuite
‎și recurgi la lucrurile obișnuite ‎ca să te simți mai bine.
‎Pe unele le pot recunoaște aici, ‎dar pe altele probabil că n-ar trebui.
‎Mama mea a murit de curând.
‎Ea a văzut rătăcirea.
‎E un cuvânt bun acesta.
‎„Rătăcire.”
‎A văzut că îi lipsea ceva mezinului ei.
‎Singurului ei fiu.
‎Credința.
‎M-a întrebat: „Cum stai cu credința?”
‎Sunt în fața voastră să vă recunosc...
‎că am pierdut-o.
‎Și...
‎fără asta, ce rămâne?
‎Doar...
‎singurătatea...
‎și deșertăciunea și dezamăgirea...
‎de a merge tocmai până la Lună...
‎pentru a găsi doar o pustiire cumplită...
‎tăcere de mormânt...
‎și întunecime.
‎Asta este lipsa de credință.
‎Față de a găsi...
‎minunare, extaz, miracolul...
‎creației divine, ‎scopului și planului dumnezeiesc.
‎Ce încerc să spun?
‎Vreau să spun...
‎Soluția problemelor noastre...
‎nu cred că stă...
‎în ingeniozitatea rachetei ‎sau în știință sau tehnologie.
‎Nici măcar în curaj.
‎Răspunsul e aici.
‎Sau aici, oriunde s-ar găsi credința.
‎Așadar, dle episcop Woods...
‎după ce v-am ridiculizat
‎pentru ceea ce dumneata ‎și aceste sărmane suflete pierdute...
‎încercați să realizați aici ‎la St. George House...
‎sunt acum plin de respect...
‎și admirație.
‎În plus, nu în mică măsură, de disperare.
‎Așa că vă spun...
‎„Ajutor!”
‎Ajutați-mă.
‎Și recunosc...
‎Deși cei trei astronauți merită
‎toate laudele și respectul ‎pentru eroismul lor,
‎mi-a fost mai teamă să vin aici azi
‎decât dacă aș fi fost ‎în orice rachetă afurisită.
‎Prințul Filip și episcopul Robin Woods ‎au devenit prieteni pe viață.
‎Timp de peste 50 de ani, ‎St. George's House a fost un centru
‎de explorare religioasă și filozofică.
‎Succesul său este realizarea
‎de care prințul Filip ‎este poate cel mai mândru.