EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Straks vil dere begi dere mot månen, en reise på nesten 390 000 kilometer.
Om dere lykkes, vil dere være de første til å sette fot på overflaten
av et annet himmellegeme. Hva er det dere håper å oppdage?
Jeg vil si at enda viktigere enn svarene vi håper å kunne finne,
er det faktum at vi vil sitte igjen med flerfoldige nye spørsmål.
-Mr. Armstrong. -Neil.
Neil! Marvin Miles her, fra Los Angeles Times.
Nedstigningen mot måneoverflaten synes å kunne bli uhyre krevende.
Hvor lenge vil dere brenne motorene og hvor sent kan dere avbryte operasjonen?
Vi har foretatt betydelige utbedringer av flykontrollsystemene den siste tiden.
Den motordrevne nedstigningen styres i stor grad av datamaskinen.
Oberst Aldrin! Når dere lander, hvordan vil de første øyeblikkene fortone seg?
Noen forventninger? Forhåpninger? Engstelser?
Vel, så fort vi oppnår bakkekontakt, må vi sikre at månemodulen er intakt.
Uten en garanti for det er det ikke trygt å fortsette arbeidet på månens overflate.
Er det astronautene?
-Dere er ydmyke menn... -Hvorfor sitter de i en boks?
-For ikke å bli utsatt for basiller. -...uttrykker noe dypt menneskelig.
Vil du sette deg eller bare stå der og virre?
...for å presse grenser.
Uten nye oppdagelser og uten spørsmål
vil vi som art være dømt til, på et vis, å bli stående i stampe.
Det amerikanske utenriksdepartementet etterspurte en meddelelse fra meg.
-Hva slags meddelelse? -En astronautene kan ta med til månen.
De har kontaktet en håndfull personer verden over,
et tverrsnitt av vår sivilisasjon,
og utbedt et budskap av forent og samstemt menneskelighet.
Og hva sa du?
"På britenes vegne hyller jeg de evner og det mot som har muliggjort måneferden.
Måtte denne bragden bidra til å øke menneskehetens viten og velferd."
Der var du i storform.
Hvordan vil det bli formidlet?
Via en plakett.
-Hva slags plakett? -En kiselplakett. De sendte et bilde.
En ørliten plakett, med mikroskopisk små, inngraverte gullbokstaver.
"Fra planeten Jorden, juli 1969."
De skal legge den igjen i en liten hvit pung.
-Med en oljegren. -En oljegren?
Som de små grønne mennene kan vifte med.
Jeg legger meg.
Og gudstjenesten er klokken ni i morgen, ikke klokken ti.
Hvorfor gjør vi dette?
Uke etter uke. Som noen lemen.
Hva gir det deg?
-Helt alvorlig. -Å gå i kirken?
Jeg kan gjøre opp status.
Se tilbake på uken som var og planlegge den neste.
Til det har du en almanakk.
-Jeg får grunne over de store spørsmål. -Men man gjør jo ikke det.
Man blir sittende og lure på
hva slags visvas domprosten lirer av seg, og når han skal tie.
-Han har virket her i snart 20 år. -Så han er lojal. Men ikke fengende.
-Hallo, du! -God morgen.
Munner har de, men de taler ikke.
Øyne har de, men de ser ikke.
Ører har de, men de hører ikke.
Neser har de, men de...
Om du skjønner.
Det er ikke en preken, men en sentralbedøvelse.
...men de lukter ikke.
Og de som former dem, i deres bilde las formes; hver den som setter sin lit...
Nå holder det. Aldri igjen.
Og Herren sa...
Den timen dere tilbringer her hver søndag,
har jeg heretter tenkt å bruke på noe fornuftig.
...men Herrens navn skal dere gi ære,
og heller ikke deres avguders...
-Michael! -Ma'am?
Kunne det muligens tenkes at domprosten nå har passert...
For å si det på en snill måte... Sin egen foreldelsesfrist?
Det var et par der inne som slet med å holde seg våkne.
Vi kan diskret påbegynne letingen etter hans etterfølger.
Ja? Noen med litt mer...
-Tæl. -Ja, det synes jeg.
-Kraft. -Ja, nemlig.
-Driv. -Ja, takk.
-Futt. -Takk!
Her ved Cape Kennedy setter vi alle kursen mot månen i dag.
-Skal du se på, Anne? -Anne! Kom og lek med oss!
Den mektige Saturn V-raketten, selveste Måneekspressen,
står klar til utskyting fra plattform 39 ved Cape Kennedy,
helt i rute, innen rundt tredve minutter.
Denne storslagne begivenhet evner på sjeldent vis å forene verden,
for denne reisen er av interesse for all verden.
Når den er over, vil vi på Jorden være ugjenkallelig forandret.
16. JULI 1969
-Hvor er hun? -Hvem, sir?
Jeg leter rundt på Buckingham Palace etter "henne". Hvem tror dere jeg mener?
Der er du. Jeg har lett etter deg. Hvor var du?
I telefonen og intervjuet potensielle nye domproster.
-Noen lovende? -Ja, jeg tror vi har funnet en.
-Hvor gammel? -På din alder, tror jeg.
-Virkelig? -Og han passer.
-Til hva? -Til jobben jeg har gitt ham.
T-minus 15 sekunder. Vi er over på intern styring.
Tolv, elleve, ti, ni...
Tenningssekvens starter.
Seks...
Fem, fire, tre, to, én...
Liftoff! Vi har liftoff!
To og tredve minutter over hel time. Apollo 11 har lettet.
Utrolig.
For noen menn, og for et mot.
-Klar av tårnet. -Rollprogram iverksatt.
Neil Armstrong melder om roll- og pitchmanøver, som setter Apollo 11...
11, dette er Houston. Alle motorer aktive. Alt ser bra ut.
Vi hører dere klart og tydelig, Houston.
Vi har skjørtseparasjon.
Skjørtseparasjon bekreftet.
-Tårnet er borte. -Mottatt.
Neil Armstrong bekrefter både motorskjørtseparasjon
og redningstårnseparasjon.
Apollo 11, dette er Houston.
Mindre enn ett minutt til tenning. Alt er klart.
Mottatt.
Tenning.
Tenning bekreftet. Aktive motorer.
Apollo 11 har fullført brenning for anbringelse til måneoverføringsbane,
og er nå utenfor Jordens omløpsbane.
Den setter fart mot månen, i en vanvittig hastighet av ca 39 000 kilometer i timen.
Astronautene har fullført omstilling-, dokking- og utløsningmanøveren.
Den risikofylte prosedyren innebærer at kommando- og servicemodulen Columbia
kobles fra resten av romfartøyet, driver et stykke fremover
og snur om, for dernest å dokke med månemodulen, Eagle.
Den nye sammenkoblingen separerer fra Saturn-rakettens siste trinn.
Et nervepirrende opplegg, altså, men alt synes å ha forløpt smertefritt.
Tirsdag i neste uke besøker De anlegget til Det britiske saltselskapet i Cheshire.
På onsdag drar De til Norfolk for å åpne en ny gassterminal.
Og på fredag...
MÅNEKAPPLØPET
...blir det Macclesfield, for åpen dag hos Verktøymaskinindustriens forskerforbund.
Samme kveld arrangerer Den britiske sementforeningen en middag,
der De er blitt bedt om å dele ut en pris.
-Får jeg avbryte, Deres Kongelige Høyhet? -Hva nå?
Den nytilsatte domprosten ved Windsor, Robin Woods,
lurer på om De har et øyeblikk å avse.
-Han har en anmodning. -Greit. Bare noter det i boken.
Enda et høydepunkt å se frem til, etter prisutdelingen til sementforeningen.
-Er det en fleip? -Nei, dessverre, sir.
Han står utenfor i dette nå.
Hallo?
Deres Kongelige Høyhet.
Hva kan jeg bidra med?
Mens vi holdt på å flytte inn, bet min kone og jeg oss merke i
det store antallet bygninger på Windsor- eiendommen som står tomme og ubrukt.
Som for eksempel...
De gamle kannik-klostrene, et par av bygningene blant Dentons felleshus,
alle husene ved norddelen av muren og boligene til kanniker av lavere orden.
Jeg innser at dette er ganske...
...fremfusende av meg, men kunne jeg anmode om å få bruke et av dem?
-Liker De ikke hjemmet vi har gitt Dem? -Nei, altså...
Vi skal ikke bo der.
Jeg har lenge gått rundt med en drøm, en ambisjon,
om å opprette et akademi eller konservatorium.
-For hva da? -Personlig og åndelig videreutvikling.
Dette er noe jeg baserer på mine egne erfaringer,
men også på observasjoner jeg har gjort hos, vel, andre.
Idet man når en viss alder, er det som om man stanger i noe. Man opplever en krise.
Ens perspektiv forringes, og man mister gnisten.
Dette er svært vanlig hos forretningsfolk, og vi geistlige er ikke noe annerledes.
Vi registrerer stor grad av utilfredshet blant prester som står midt i karrieren.
Og de bygningene, med sine idylliske omgivelser,
kunne egne seg ypperlig som et sted dit prester kan dra for å lade batteriene,
reflektere og skjerpe innsatsen.
Ved å gjøre hva?
Snakke, lese og tenke.
Tør jeg påpeke at den tankegangen har en brist?
Man skjerper ikke innsatsen ved å snakke eller tenke,
men gjennom handling.
Som med dette. Det er slik man gjenvinner gnisten.
Men om en av bygningene står ledig og De vil fylle den med tom luft og tanker,
så må De gjerne det.
Takk, sir.
Nå er det ikke lenge å vente. Det telles ned fra sytten minutter.
20. JULI 1969
Landingsfartøyet kobles fra kommandomodulen
og begynner nedstigningen mot måneoverflaten.
Armstrong og Aldrin vil nå la månemodulen foreta en slags piruett, hvorpå Collins...
-Kan du vekke barna, Nigel? -Ja, sir.
-Og gi Dronningen beskjed, takk. -Sir.
Andrew, vennen. Nå skjer det.
Edward.
Edward. På tide å våkne.
Kom så. På med slåbroken.
Kom, Edward, skynd deg!
Vent.
-Da går vi. -Kom igjen!
-For en spennende kveld. -Det skal være sikkert.
Rekker du å ta en drink med oss, Nigel?
-Ja, gjerne. Takk, ma'am. -Skulle bare mangle!
Collins sitter alene igjen i banefartøyet, og når dette passerer bak månen,
vil han være helt avskåret fra resten av oss.
Universets mest ensomme mann.
-Skynd deg, Andrew. -Skynd deg nå!
-Nå må dere sitte i ro. -Kom, lille romfarer.
De befinner seg nå bare noen tusen fot over månens overflate:
Landingsområdet deres, valgt på bakgrunn av den jevne bakken...
Se til å sette dere nå!
Ethvert sammenstøt med stein eller krater kan sette månemodulen ut av spill.
-Drink, sir? -Ser du skjermen, Robert?
-Robert har jo bursdag. -Vi ligger for høyt.
Houston, jeg får opp noen svingninger i....
Nå skal de lande!
-Hva er det? -Aner ikke.
-Helt utrolig. -Skynd deg, John! Du går glipp av det!
Hva sier de?
De har skiftet til manuell styring. Noe er galt.
-Det ser ikke ekte ut. -Nei.
Tre hundre og femti fot bort, fire ned.
Hva skjer om de ikke får landet?
Da går de tom for drivstoff. Vær stille! Vær så snill!
-Førti fot bort, to og en halv ned. -Hysj!
De er ved å lande.
Hva skjer nå?
Houston, dette er Tranquility Base.
-Eagle har landet. -Mennesket er på månen!
-De klarte det! -Mennesket har landet på månen!
-Fikk du det med deg? -Ja, pappa.
Disse fjernsynsbildene bivånes i kveld av en verdensbefolkning samlet...
-Ufattelig! -...i felles forundring.
-Aldri før har hele planeten... -Skal vi fly til månen?
Nei, ikke gjør det, kjære! Pass på hodet hans!
Meteor.
Det er et historisk øyeblikk for oss alle.
-Eagle har landet. -For noen får det et guddommelig preg.
-Kan dere tro at de er på månen? -Men likevel:
Hver og en av oss, uavhengig av rase, kjønn og religiøs overbevisning,
las akkurat nå forenes av denne enestående menneskelige bragd.
OK, Neil, vi ser deg klatre ned stigen nå.
Jeg står ved bunnen av stigen.
Føttene på LM-en har bare presset seg én eller to tommer ned i overflaten.
Selve overflaten synes imidlertid å være
uhyre finkornet, når man kommer tett på den.
Det er nesten som pulver.
Ja, bakken er veldig finkornet.
Nå skal jeg klyve ned fra LM-en.
Et lite steg for mennesket,
men et stort sprang for menneskeheten.
Det har en gold og særegen skjønnhet.
Det minner om høytliggende ørkenområder i USA.
Det er annerledes, men også svært vakkert her ute.
Dette er en sterk påminnelse
om menneskets evne til å utrette det utroligste.
Det er ikke kun et imponerende stykke ingeniørkunst vi har bevitnet i dag,
men den menneskelige ambisjonens triumf.
Vårt behov for å sikte, bokstavelig talt, mot stjernene.
Og jeg tror vårt nyfunne perspektiv, etter å ha sett Jorden fra verdensrommet
som én samhørig enhet,
vil anspore en vesentlig forandring i vårt tenkesett.
-For en nydelig utsikt. -Ikke dårlig, hva?
Hvilket praktfullt skue.
Hvilket praktfullt ødeland.
Herr Direktør, mine damer og herrer, ærede medlemmer av ulltekstildelegasjonen.
Jeg setter stor pris på å ha blitt vist den ære å bli invitert hit
til Thomas Burnley & Sons' tekstilfabrikk i Yorkshire.
Med deres banebrytende produksjonsarbeid, som omfavner...
Det kommer en tid,
et øyeblikk vi alle stilles overfor,
da gebiss og tilsvarende tannprotetikk blir en uomgjengelig del av tilværelsen.
Ifølge tallene fra fjorårets tannhelserapport for voksne...
Får jeg overta?
-Har De styringen? -Ja.
Hva gjør De, sir?
-Dette står ikke på flykartet! -Her er ingen annen trafikk.
Sir.
Maks operasjonshøyde for dette flyet er 45 000 fot.
Vi vet begge at det kan stige høyere enn som så.
Kom igjen nå.
Er det ikke nydelig?
Jo da, men vi nærmer oss grensen for hva dette flyet tåler.
Kanskje det, men se!
Vi har også levd.
Om bare for et øyeblikk.
De første menneskene på månen tok fatt på første del av reisen hjem
for én time og seks minutter siden. Et nytt kapittel i menneskenes historie.
Månekappløpet er over.
Hvilken betydning får dette kolossale vågestykket for oss på denne planeten?
"Aldri skal vi oppgi oppdagelseslysten.
Vår gjerning som oppdagere står fullbyrdet idet vi finner tilbake dit vi satte ut,
og kjenner stedet som ved første møte."
Aldri har disse ordene fra TS Eliot føltes mer gjeldende.
Vi står ved frembruddet til en ny æra av romutforskning.
Aldri var verdensrommet innen nærmere rekkevidde...
God morgen, sir.
-Deres Kongelige Høyhet. -Å, hjelp.
God morgen!
Jeg lurte på om De kunne ta Dem tid til å hilse på de nyankomne.
Til Deres konsentrasjonsleir for de sjelelige feilvarer?
-Eller senter for restitusjon og vekkelse. -Det er Deres ord.
Vi er en mangfoldig gjeng i alle aldre, fra alle landets hjørner.
-Vil De bli med? -På hva?
Et akademi for stagnerte, halvdyktige prester?
Nettopp.
De har fått med Dem at jeg ikke er prest?
Bare for å si hei.
-Nå med én gang? -Hvorfor ikke?
La gå. Hopp inn.
Vil jeg måtte vise tegn på fortvilelse? Må jeg ty til dramatiske sukk og stønn?
Man vil jo passe inn.
Jeg har tatt med meg huseieren vår, HKH hertugen av Edinburgh,
for å hilse på.
-Gleder meg, Deres Kongelige Høyhet. -God morgen.
-Deres Kongelige Høyhet. -God morgen.
God morgen, sir.
-God morgen. -Deres Kongelige Høyhet.
Så...
Hva har dere bedrevet hittil?
Utenom å rote til huset vårt så det holder, ser jeg.
Vi begynte med å avklare hvorfor hver enkelt av oss har valgt å komme hit,
og sette ord på hva vi håper å oppnå her.
Vi kan jo ta en oppsummering for Hans Kongelige Høyhet?
Michael.
Vel, jeg er her fordi...
Etter nylig å ha nådd en viss alder...
Jeg skal ikke spørre.
...så besluttet jeg å gi meg selv en karaktervurdering.
Og kom frem til at jeg rett og slett fortjener stryk. En svak D.
-Huff da. -Og hva skyldtes det?
Vel, da jeg tok fatt på prestegjerningen,
tillot jeg meg selv å drømme om at det, med årene som gikk,
ville følge nye åpenbaringer.
Og innsikt.
Troen min ville styrkes.
Menigheten ville vokse.
Men i stedet gjenfant jeg meg selv i et lite prestegjeld ute på landet,
med en stadig minskende forsamling.
-Og stadig dårligere oppmøte. -Akkurat.
Og da sitter du igjen med en følelse av skuffelse,
av å ikke ha innfridd og å kjenne deg rådvill.
Ja.
Og denne følelsen av rådvillhet og overtallighet...
Det er noe flere av oss kunne nikke gjenkjennende til.
Med tanke på hvordan folket har snudd ryggen til oss, og til kirken.
Det er tydelig at vi ikke klarer å vinne gehør blant folket.
Flere og flere synes å få dekket sine åndelige behov...
...annensteds.
Som for eksempel?
-Månen. Jeg... -Månen! Ja, sir.
Fem hundre millioner så på månelandingen.
-Ja. -Fem hundre millioner mennesker
som, via fjernsynet, oppnådde det samme som de pleide å få i kirken.
En følelse av å komme sammen, av fellesskap, av beundring og undring.
Dette faller inn under et større skifte, avgjorde vi. Fra religion til vitenskap.
Med de store vitenskapelige fremskritt følger løsninger på enda flere mysterier.
Svar på stadig flere spørsmål.
Og desto mindre blir behovet for en gud som kan besørge disse svarene.
Husk hva Keats skrev:
"Hva bærer du i deg, måne,
som lar mitt hjerte bevre så utemmelig?"
Men nå vet vi hva månen er.
Ingenting.
Bare støv.
Stillhet.
Ensfarget tomhet.
Vi ser ikke Gud bakenfor dens steiner og romstøv,
kun en endeløshet som aldri vil la seg kjenne.
"Når jeg ser Ditt himmelrike, det Dine hender har skapt,
med den måne og de stjerner som Du lar tre frem for oss,
hva er det så med mennesket, som lar Deg komme det ihu,
og med menneskebarnet, som lar Deg verne om det?"
Noen tanker, sir?
Jeg?
Jo, dette er hva jeg tenker:
Jeg har aldri hørt mer selvhøytidelig, selvmedlidende tullball.
Dere trenger å få rumpa i gir, komme dere ut i verden og omsette ord i handling.
Det er derfor dere er så bortkomne.
Jeg mener det er ethvert menneske maktpåliggende å skulle få utrettet noe.
Det er våre handlinger som viser hvem vi er, ikke vår lidelse.
Å bare sitte stille og tenke og snakke...
La meg spørre dere:
Tror dere de astronautene der oppe er like katatoniske som dere? Å, nei.
De har det for travelt med å skulle utrette noe sensasjonelt.
Og følgelig er de i harmoni med verden,
og med sin gud.
Og er lykkelige.
Dette er mitt råd.
La dere inspirere av handlingens menn, slike som Armstrong, Aldrin og Collins.
Menn som fortjener en trippel-sterk A. Det er de som sitter på svarene.
Ikke noen navlebeskuende tilkortkommere
som forderver hverandre med undergangsprofetier.
Og skulle dere velge handlingens vei, kan dere begynne med å rydde gulvet her.
Ikke nå igjen!
Samtidig som vi ble spurt av USAs utenriksdepartement...
For annen gang denne uken!
...om et bidrag til plaketten de tok med til månen, så fikk vi et annet spørsmål.
Om hvor ofte kongefamilien er nødt til å spise hjortestek?
Nei.
Jeg mener det. Om jeg må spise mer av dette,
kommer jeg til å utvikle gevir.
-Hører du etter? -Ja da.
Med ørene på stilk. Små, brune, pelsdekkede sådanne.
Så fremt de vender tilbake til Jorden i god behold,
og kommer helskinnet gjennom helsesjekkene,
er vi interessert i en audiens med astronautene?
Hva? Armstrong, Aldrin og Collins?
-Her på slottet? -Ja.
De sendes verden rundt på en triumfferd.
Skal jeg takke ja til det?
Herregud. Ja, svært gjerne.
Jeg tenkte det ville muntre deg.
Det gjør det.
Trenger jeg å muntres opp?
Litt, så.
Etter planen skal de ankomme Heathrow kl. 14.
Derfra fraktes de direkte til et møte med USAs ambassadør på Grosvenor Square.
Så til Buckingham Palace for en audiens med HM Dronningen og Dronningmoren,
HKH hertugen av Edinburgh,
prinsesse Margaret, prinsesse Anne, prins Andrew og prins Edward.
-Når blir det? -Rundt klokken 16, ma'am.
Skal vi by dem på noe? Te?
Nei, bedre om vi lar være og holder det i bevegelse. Ingen stillesitting.
Hjertens enig.
Vi begrenser det til en halvtime, fra de kommer til de drar.
Greit.
Jeg vil fremlegge et ønske.
-Om jeg får lov. -Sir.
Heller enn å bli stuet sammen med resten,
lurte jeg på om jeg kunne få litt alenetid med astronautene.
Et separat, privat møte.
Oss flyvere imellom.
Oss piloter imellom.
Jeg skal høre med ambassadøren,
men jeg er sikker på at det lar seg gjøre for vår del.
Holder det med 15 minutter?
Femten minutter?
De har et veldig tettpakket program.
For å diskutere menneskehetens største bragd?
Nei.
Det holder på ingen måte.
Men jeg skjønner at det er alt jeg får.
SPØRSMÅL
Idet flyet deres fra Berlin lander ved Heathrow,
står Apollos månemenn foran et maratonbesøk på 22 timer og et kvarter,
som fordrer like stor grad av nøyaktighet og finjustering som turen ut i rommet.
Den verdensberømte "Månegjengen" bestående av Armstrong, Aldrin og Collins,
i selskap av sine hustruer,
fikk en av de varmeste mottagelsene hittil fra det britiske folk.
Astronautene innrømmer at ferden gjennom 22 ulike land begynner å tære på kreftene.
Det var her mennesket fra planeten Jorden tok sine første skritt på månen.
Juli 1969.
Jeg kan se alt klart og tydelig.
Det er tilstrekkelig med lys her,
med det som reflekteres rett mot LM-en, til at alt trer tydelig frem...
HAR MENNESKET EN FREMTID BORTENFOR DENNE PLANETEN?
-For en nydelig utsikt. -Ikke dårlig, hva?
Hvilket praktfullt skue.
De amerikanske astronautene ankommer nå Buckingham Palace.
De verdensberømte Neil Armstrong, Buzz Aldrin og Michael Collins...
-Deres Majestet, Mr. Neil Armstrong. -Hallo. Velkommen.
-Hyggelig å treffe Dem. -Takk det samme.
-Mrs. Armstrong. -Hallo.
-Oberst Michael Collins. -Hallo.
Gleder meg å treffe Dem.
En ære å treffe Dem.
En glede å treffe Dem, unge mann.
Sir.
Bare ikke si at De vil snakke om barn.
-Har de ventet lenge? -Bare et øyeblikk, sir.
Mr. Neil Armstrong, oberst Michael Collins og oberst Edwin Aldrin, Deres Høyhet.
Dette er meg en stor, stor ære, mine herrer.
-Gratulerer til dere alle. -Sir.
Bare slå dere ned.
Dere trenger da ikke sitte så tett. Som dere ser, er her nok av plass.
Dere inntar straks de samme plassene som i kommandomodulen.
I alle tilfeller, jeg vet ikke om noen har fortalt dere dette, men jeg er selv pilot,
og jeg var...
-Er alt i orden? -Ja, sir. Jeg er bare forkjølet.
-Her. -Jeg...
-Det er rent, jeg lover. -Takk.
Dere er jo forkjølet hele gjengen.
Ja, det er vi.
Men ja, her satt vi.
Jeg ville uttrykke min beundring for det dere har utrettet.
Det er bemerkelsesverdig.
Jeg må også si at jeg virkelig kan kjenne meg igjen i hvordan dere er.
-Prosit. -Beklager.
Jeg...
Jeg har notert noen spørsmål.
Opprinnelig hadde jeg altså tenkt å stille dere spørsmål av en teknisk art.
Hvordan føles det egentlig når kroppen blir utsatt for så voldsomme G-krefter,
og så videre, men...
Dere skjønner...
Jeg innser nå at...
Spørsmålene jeg egentlig vil ha svar på her, er...
Dere er for unge til å forstå dette, men...
Man kommer til et punkt, her i livet, da man for alvor tar til å vurdere...
...hva man har oppnådd.
Og på grunn av den rollen jeg har endt opp i,
og hvem jeg er blitt,
og hvem jeg er gift med,
så...
Jeg har ikke fått anledning til å oppnå alt jeg skulle ønske...
Som mann, og som...
Som eventyrer.
Å få se dere tre heltene i arbeid...
Det var som å bivåne en drøm.
Hvilket er grunnen til at jeg så gjerne ville treffe dere,
om så bare i ti minutter, slik at jeg kunne spørre dere...
Hvilke tanker dere gjorde dere...
...der ute.
Neil?
Vel...
Vi var naturlig nok lettet over å ha lyktes med oppdraget vårt.
Ja, selvsagt.
Og vi fikk sannelig nyte en flott utsikt, eller hva?
-Det stemmer. -Ja. Helt utrolig.
Det jeg vil frem til, er nok ikke
hva dere fikk se, helt konkret, men...
Deres syn, og observasjonene dere gjorde dere...
...av hjemmet vårt.
Helt ærlig så ble det ikke mye tid til slikt.
Som pilot vil De vite at det man innprentes, grundigere enn noe,
er protokoll og prosedyrer.
-Man må holde seg til reglementet. -Ja.
For astronauter er det dobbelt så strengt.
Vi tilbringer mesteparten av tiden med å krysse av neste punkt på listene våre.
Kryss, sjekk, kryss, sjekk.
Med blikket så festet på instruksene våre at vi knapt rekker å titte ut.
-De holder oss i ånde. -Ja, nemlig.
Stramme tøyler.
Og mesteparten av tiden er man helt utkjørt.
Samme hvor iherdig man øver, finner man ingen søvnrytme.
Søvn, ja.
Neil, fortell Hans Kongelige Høyhet om hva som skjedde etter månevandringen.
-Det vil jeg gjerne høre. -Han vil høre det.
-Så, etter å ha fullført månevandringen... -Jeg fikk med meg hvert øyeblikk av den.
Jeg kom tilbake til modulen og visste at vi kun hadde noen få timer
til å hvile før vi skulle dra igjen, så jeg...
-Jeg la hodet på puten og lukket øynene... -Få med Dem dette.
Men hele tiden hørte jeg en lyd. Bang, bang. Bang, bang.
-Hva var det? -Bang, bang, bang.
Utenfor modulen?
-Nei, vet De hva det var? -Hva da?
Vannkjøleren.
Det var den som laget lyden. Bang, bang, bang.
Ingeniørene greide å lage en månerakett, men en fungerende vannkjøler ble for mye.
Så De hadde rett. Det var mange overraskelser underveis.
Jeg skjønner.
Hadde De noen flere spørsmål til oss?
Nei. Nei, det er...
I så fall, har De noe imot om vi stiller Dem noen spørsmål?
Nei, selvsagt ikke.
Hvordan er det?
Hvordan er hva?
Å bo på et sted som dette.
Vi har hørt at dere har tusen rom.
Og at om man strekker ut alle korridorene etter hverandre, måler de 6,5 kilometer.
Vel...
-Stemmer det at De vekkes med sekkepipe? -Og hvor mange ansatte har dere?
Og hvor mange slott? Vi har hørt at dere har 12 stykker?
Og hvem er alle folkene på bildene her inne?
Er De i slekt med dem?
Sover hundene på samme rom som Dem?
Den er min.
Takk. Førstemann til toppen!
Løp!
Nei!
-Ja! -Det var jevnt.
-Én, to, tre! -Smil!
Ett til.
Jeg vet ikke hva jeg så for meg.
Jeg hadde forventet å møte noen kjemper. Guder.
I realiteten var de bare tre små karer.
Bleke og forkjølet.
Jeg nærer en viss sympati.
Det var derfor de egnet seg for oppdraget.
Men mangelen på stil og forestillingsevne...
Deres pliktfølelse og beskjedenhet og pålitelighet.
Og det totale fravær av oppfinnsomhet og spontanitet.
Men de har det som trengs i en krisesituasjon.
Det absolutte antiklimaks å møte ansikt til ansikt.
Altså, bare tenk...
De reiser helt til månen uten å bli syke, men å besøke London tar knekken på dem.
Det er ikke deres feil.
De ønsket aldri å bli kjente fjes,
men på bakgrunn av denne ene hendelsen må de forbli det.
Som astronauter innfridde de.
Som mennesker var de en skuffelse.
De vil tilbringe resten av livet i en boble,
redde for å åpne munnen
fordi det kan avsløre hvem de egentlig er, og med tiden vil noen la seg skuffe.
Og for det fortjener de vår medynk.
Bare bra at de ikke støtte på noen små grønne menn.
De kunne fort konkludert med: "Om dette er alt Jorden har å by på,
kan vi godt styre unna."
Jeg kan ikke oppgi et tidspunkt for når det begynte.
Det har heller kommet gradvis.
Et dryppende tilsig av tvil,
misstemning,
plager og pinefullhet.
De rundt meg har lagt merke til at jeg kan være...
...irritabel.
Ikke at det er noe nytt, da.
Jeg er kjent for min knarrvorenhet.
Men også jeg må erkjenne at den har tiltatt i det siste.
For ikke å nevne min nærmest sjalusipregede fascinasjon
for prestasjonene til de unge astronautene.
Tvangsmessig overdreven trening.
En manglende evne til å finne ro
og tilfredsstillelse
og forløsning.
Og med disse symptomene i mente
må man ikke være et geni for å kunne avgjøre at...
Alt tilsier at jeg står midt og ettertrykkelig oppi en...
Jeg kan ikke engang sette ord på hvilken krise det er.
Det er krise.
Og...
Selvsagt har man lest og hørt om andre som har opplevd den krisen, og som dem
søker man til de vanlige stedene
og tyr til de vante tingene for å prøve å kunne føle seg bedre.
Noe av det kan jeg vedkjenne meg her; noe av det burde jeg nok la ligge.
Min mor døde nå nylig.
Hun merket at noe var i ulage.
Det er et bra ord, det.
"Ulage."
Hun så at det var noe som manglet hos hennes yngste barn.
Hennes eneste sønn.
Tro.
"Hvor er troen din?", spurte hun.
Jeg må innrømme for dere, her jeg sitter, at jeg har mistet den.
Og... uten den, hva står man igjen med?
Jo...
Ensomheten
og tomheten og antiklimakset
ved å reise hele den lange veien til månen
for ingenting annet å finne enn et uhyggelig ødeland.
Spøkelsesaktig stillhet.
Dysterhet.
Slik er det å stå uten tro.
I motsetning til når man føler på
undring, opprømthet, og mirakelet ved
det guddommelige skaperverk. Herrens virke og hensikt.
Hva er det jeg prøver å si?
Jeg prøver å si...
Løsningen på våre problemer
ligger ikke, tror jeg, i...
...skaperevnen som ligger bak raketten, eller vitenskapen eller teknologien
eller, endog, motet.
Svaret befinner seg her inne.
Eller her, eller hvor enn troen måtte holde hus.
Og nå, domprost Woods,
etter å ha latterliggjort Dem
for det De og disse stakkars, stagnerte, fortapte sjelene
har forsøkt å utrette ved St. George's House,
sitter jeg her med en dypfølt respekt
og beundring
og ikke så rent lite desperasjon,
da jeg er kommet for å si:
Hjelp.
Hjelp meg.
Og for å innrømme
at jo da, de astronautene fortjener ros og respekt for sitt ubestridelige heltemot,
men jeg var mer engstelig for dette møtet
enn jeg ville vært for å fly med en pokkers rakett.
Prins Philip og domprost Robin Woods utviklet et livslangt vennskap.
I over 50 år har St. George's House vært et sentrum
for utforskning av tro og filosofi.
Stedets suksess er kan hende noe av det Philip kjenner størst stolthet over.
Tekst: Hilde Jørgensen