NETFLIX-ALKUPERÄISSARJA
Lähdette pian 386 000 kilometrin matkalle kohti Kuuta.
Jos matka onnistuu, olette ensimmäiset ihmiset,
jotka astelevat toisen taivaankappaleen pinnalla.
Mitä toivotte löytävänne?
Vielä tärkeämpää kuin vastausten löytäminen -
on se, että meissä herää suuri määrä uusia kysymyksiä.
-Herra Armstrong. -Neil.
Neil! Marvin Miles, Los Angeles Times.
Laskeutuminen Kuun pinnalle on varmasti hyvin haastavaa.
Kuinka pitkään käytätte moottoria -
ja kuinka matalalla laskeutumisen voi vielä keskeyttää?
Lennonohjausjärjestelmään on tehty merkittäviä parannuksia viime kuukausina.
Laskeutuminen suoritetaan pääosin tietokoneen avulla.
Eversti Aldrin, mitä odotatte ensihetkiltä Kuun pinnalla?
Onko odotuksia, toiveita, huolenaiheita?
Heti laskeutumisen jälkeen suurin huolenaiheemme on kuumoduulin kunto.
Jos kuumoduuli on vaurioitunut, emme voi jatkaa työtämme turvallisesti...
Ovatko nuo ne astronautit?
-Olette vaatimattomia... -Miksi he ovat kopissa?
Etteivät saa bakteereja.
...kiteytyy jotain hyvin inhimillistä.
Aiotko istua alas vai norkoilla siinä?
...koetella rajoja.
Ellemme tutki asioita ja esitä kysymyksiä,
eikö lajimme kehitys pysähdy paikalleen?
Yhdysvaltain ulkoministeriöstä kysyttiin, haluanko lähettää viestin.
-Millaisen viestin? -Astronauteille, Kuuhun vietäväksi.
Pyynnön sai kourallinen ihmisiä ympäri maailman.
Läpileikkaus ihmiskunnasta.
Se on viesti yhteisestä ihmisyydestä.
Mitä sanoit?
"Britannian kansan nimissä -
osoitan ihailuni taidolle ja rohkeudelle, joka vei ihmisen Kuuhun.
Lisätköön tämä ponnistus ihmiskunnan tietämystä ja hyvinvointia."
Hienosti sanottu.
Kuinka viesti toimitetaan sinne?
Levyllä.
-Millaisella levyllä? -Piilevyllä.
Lähettivät kuvan. Pieni levy -
ja mikroskooppisen pientä tekstiä kultakirjaimin.
"Maa-planeetalta heinäkuussa 1969."
Se jää Kuuhun valkoisessa pussissa.
-Oliivipuun lehvän kera. -Lehvän?
Pienten vihreiden miesten heiluteltavaksi.
Menen nukkumaan.
Huomenna kirkkoon yhdeksältä, ei kymmeneltä.
Miksi me teemme tätä?
Viikko viikon perään. Kuin sopulit.
Mitä tämä sinulle antaa?
-Kerro. -Kirkossakäyntikö?
Se suo tilaisuuden tutkiskeluun.
Mietin mennyttä viikkoa ja suunnittelen seuraavaa.
Päiväkirja on sitä varten.
-Voi pohtia elämän suuria kysymyksiä. -Ei tule pohdittua.
Sitä miettii vain, dekaani höpisee ja miksei hän voi olla hiljaa.
-Hän on ollut pappimme lähes 20 vuotta. -Lojaali ei ole yhtä kuin kiinnostava.
-Kas, päivää. -Huomenta.
"Niillä on suu, mutta eivät ne puhu,
niillä on silmät, mutta eivät näe.
Niillä on korvat, mutta eivät kuule,
niillä on nenä, mutta eivät..."
Siinäs kuulit.
Tuo ei ole saarna vaan nukutusainetta.
"Mutta eivät hajua tunne.
Niiden kaltaisia ovat niiden tekijät -
ja kaikki, jotka turvaavat niihin."
Minulle riitti. Viimeinen kerta.
Tästedes, kun te istutte sunnuntaina täällä, minä teen jotain hyödyllisempää.
"...vaan Hänen nimellensä anna kunnia,
älä väärille jumalille."
-Michael. -Ma'am.
Voisikohan olla niin, että dekaani on saavuttanut...
Kuinka sen sanoisi kauniisti? Oman vanhentumisaikansa?
Eräillä oli vaikeuksia pysyä hereillä.
Voisimme vaivihkaa ryhtyä etsimään korvaajaa.
Jotakuta, jossa olisi...
-Ytyä. -Aivan.
-Intoa. -Nimenomaan.
-Puhtia. -Niin...
-Vimmaa. -Kiitos.
Me täällä Cape Kennedyssä olemme valmiit lähtemään Kuuhun.
-Katsotko sitä, Anne? -Anne! Tule leikkimään!
Mahtava Saturn V, jonka määränpää on Kuu,
on valmiina lähtöön laukaisualustalla numero 39,
aikataulussa, noin 30 minuutin kuluttua.
Tämä valtaisa tapahtuma yhdistää koko maailman,
sillä koko maailma voi seurata tätä matkaa,
ja tämän matkan jälkeen mikään Maan pinnalla ei ole entisellään.
16. HEINÄKUUTA 1969
-Missä hän on? -Kuka, sir?
Kun sanon "hän" Buckinghamin palatsissa, ketä mahdan tarkoittaa?
Etsin sinua joka paikasta. Missä olit?
Puhelimessa. Haastattelin dekaaniehdokkaita.
-Onko yhtään hyvää? -Sopiva taisi löytyä.
-Kuinka vanha? -Sinun ikäisesi.
-Niinkö? -Ja hyvässä kunnossa.
-Mihin? -Työhön, johon hänet kutsuin.
Lähtöön on 15 sekuntia. Ohjaus on sisäinen.
Kaksitoista, yksitoista, kymmenen, yhdeksän...
Sytytyssekvenssi alkaa. Kuusi...
Viisi, neljä, kolme, kaksi, yksi.
Raketti nousee.
Kello on 32 minuuttia yli. Apollo 11 on noussut ilmaan.
Ihmeellistä. Millaisia miehiä, mitä rohkeutta!
-Torni on ohitettu. -Kallistusohjelma.
Neil Armstrong raportoi kallistuksesta, jolla Apollo 11...
11, Houston. Kaikki moottorit toimivat.
Apollo 11 kuulee selvästi.
Suojavaippa on irti.
Selvä, suojavaippa irti.
-Pelastusraketti on irrotettu. -Selvä.
Neil Armstrong vahvistaa suojavaipan ja pelastusraketin irrotuksen.
Apollo 11, täällä Houston.
Hieman alle minuutti sytytykseen. Kaikki kunnossa.
Selvä.
Sytytys.
Sytytys vahvistettu, työntövoima oikea.
Apollo 11 on nyt suorittanut TLI-polton eli se on poistunut Maan kiertoradalta -
ja kiitää 38 900 kilometrin tuntivauhdilla kohti Kuuta.
Astronautit ovat nyt suorittaneet kääntymis- ja telakointimanööverin.
Siinä on vaaransa, kun komento- ja huoltomoduuli Columbia -
irtautuu avaruusaluksesta, siirtyy hieman eteenpäin,
kääntyy ja kiinnittyy kuumoduuli Eagleen.
Tämä yhdistelmä irtautuu sitten Saturn-raketin viimeisestä vaiheesta.
Jännitystä siis riittää, mutta kaikki näyttää sujuneen ongelmitta.
Ensi viikon tiistaina Cheshire ja vierailu British Salt -yhtiössä.
Keskiviikkona Norfolk ja uuden kaasuterminaalin avajaiset.
Perjantaina...
KILPAJUOKSU KUUHUN
...Macclesfield ja avoimien ovien päivä Työstökoneteollisuustutkijain liitossa.
Samana iltana Britannian Betoniyhdistys tarjoaa päivällisen,
ja teitä on pyydetty ojentamaan palkinto.
-Teidän Kuninkaallinen Korkeutenne... -Mitä?
Windsorin uusi dekaani Robin Woods tiedustelee, olisiko teillä hetki aikaa.
-Hänellä olisi pyyntö. -Merkitkää kalenteriin.
Yksi kiehtova tapahtuma lisää Betoniyhdistyksen palkintojenjaon oheen.
-Oliko se vitsi? -Ei, sir.
Hän on itse asiassa täällä.
Niin?
-Teidän Kuninkaallinen Korkeutenne. -Kuinka voin auttaa?
Tänne muuttaessamme vaimoni ja minä huomasimme,
että Windsorin linnan mailla on rakennuksia,
jotka näyttävät olevan tyhjillään.
Esimerkiksi -
Canons' Cloisters, pari Denton's Commonsin rakennusta,
kaikki North Wallsin talot, apupappien vanhat asuinhuoneistot...
Tiedän, että tämä on sangen -
röyhkeää, mutta voisinkohan saada jonkun niistä käyttööni?
-Ettekö pidä kodista, jonka annoimme? -Ei...
Tämä ei olisi koti.
Minulla on jo pitkään ollut eräs unelma, tavoite.
Tahtoisin perustaa opinahjon.
-Mihin tarkoitukseen? -Henkilökohtaiseen, henkiseen kasvuun.
Olen havainnut erään asian omakohtaisesti -
ja myös tarkkailtuani muita ihmisiä.
Kun on tullut tiettyyn ikään, eteen tulee katto, eräänlainen kriisi.
Perspektiivi katoaa, tapahtuu romahdus.
Niin käy usein liikemiehille ja johtajille,
emmekä me kirkonmiehet ole poikkeus.
Erityisen tyytymättömiä ovat uransa keskivaiheilla olevat kirkonmiehet.
Idyllisessä ympäristössä sijaitseva talo -
olisi oivallinen paikka pappien tulla lepäämään,
pohdiskelemaan ja tavoittelemaan parastaan.
Eli tehdä mitä?
Keskustella, lukea, mietiskellä.
Sanoisin, että olette hakoteillä.
Ei parhaaseensa pääse puhumalla tai ajattelemalla.
Se vaatii toimintaa.
Esimerkiksi tätä. Näin sitä noustaan pohjalta.
Mutta jos joku rakennuksista on vapaa ja tahdotte täyttää sen hölynpölyllä,
niin olkaa hyvä vain.
Kiitos, sir.
Pian odotuksemme palkitaan. Seitsemäntoista minuuttia.
20. HEINÄKUUTA
Laskeutumisalus on irti komentomoduulista -
ja aloittanut laskeutumisen Kuun pinnalle.
Nyt Armstrong ja Aldrin pyöräyttävät kuumoduulia, ja Collins tarkastaa...
-Nigel, herättäkää lapset. -Hyvä on, sir.
-Ja ilmoittakaa kuningattarelle. Kiitos. -Sir.
Andrew-kulta. Nyt on aika.
Edward.
Edward. Herätys.
Aamutakki päälle.
Pian nyt, Edward.
Odottakaa.
-Mennään. -Tule jo!
-Jännittävä ilta, vai mitä? -Toden totta.
-Tuletteko lasilliselle, Nigel? -Oikein mielelläni. Kiitos.
Eipä kestä.
Collins on nyt yksin komentomoduulissa.
Kun alus siirtyy Kuun taakse, hän on aivan erillään muusta ihmiskunnasta.
Maailmankaikkeuden yksinäisin mies.
-Pian nyt, Andrew. -Pian!
-Istukaa hiljaa. -No niin, avaruuspomppija.
Kuun pinnalle on matkaa vain noin viisisataa metriä.
Laskeutumispaikka on tasainen, mutta ei täysin...
Ole hyvä ja istu.
...pienikin osuma kiveen tai kuoppaan voisi vaurioittaa kuumoduulia...
-Juotavaa, sir? -Näetkö hyvin, Robert?
-Robertin syntymäpäivä. -Olemme korkealla.
Houston, jännite heittelee vähän.
Kohta he laskeutuvat.
-Mikä tuo on? -En tiedä.
-John, pidä kiirettä. -Niin.
Mitä he sanovat?
Hän siirtyi käsiohjaukseen. Jokin on vialla.
-Epätodellista. -Niin on.
350 jalkaa, alas neljä.
Mitä jos he eivät pysty laskeutumaan?
Polttoaine loppuu. Olkaa nyt hiljaa.
40 jalkaa, alas kaksi ja puoli.
Kohta he laskeutuvat.
Mitä nyt?
Houston, täällä Rauhallisuuden meren tukikohta.
-Kotka on laskeutunut. -Ihminen on Kuussa!
-Se onnistui! -Ihminen on laskeutunut Kuuhun.
-Näitkö sen? -Näin, isä.
Kun katselemme näitä kuvia, meitä kaikkia maailman ihmisiä yhdistää...
-Ihmeellistä. -...ihmetyksen tunne.
-Koskaan ei koko planeettamme... -Lennetäänkö Kuuhun?
Älä, kulta. Varo hänen päätään.
Meteori.
Tämä on historiallista.
-Kotka on laskeutunut. -Osalle tämä on jumalallista.
He ovat Kuussa!
Ja samalla me kaikki, riippumatta rodusta, sukupuolesta tai uskonnosta,
olemme yhtä tämän suuren saavutuksen edessä.
Neil, näemme sinut laskeutumassa portaita.
Olen portaiden alapäässä.
Kuumoduulin jalat ovat painuneet vain noin viiden sentin syvyyteen,
vaikka pinta-aines on hyvin hienojakoista.
Melkein kuin puuteria.
Se on todella hienoa.
Astun nyt pois kuumoduulista.
Tämä on pieni askel ihmiselle,
mutta suuri harppaus ihmiskunnalle.
Täällä on karun kaunista.
Tämä tuo mieleen Mojaven aavikon.
Erilaista mutta hyvin kaunista.
Tämä on vahva osoitus -
lajimme kyvystä saavuttaa suuria asioita.
Tämä ei ole vain suuri teknologinen saavutus -
vaan myös ihmiskunnan kunnianhimon riemuvoitto.
Kirjaimellisesti halu kurkotella tähtiin.
Ja uskon, että tämä uusi näkökulma, Maan näkeminen avaruudesta käsin,
liittää meidät kaikki yhteen -
ja vie ajattelukykymme aivan uusiin ulottuvuuksiin.
-Kaunis näkymä. -Aikamoista.
Täältä on hienot näkymät.
Suunnaton autius.
Arvoisa johtaja, hyvä yleisö,
arvoisat Villatekstiilivaltuuskunnan jäsenet.
Minulle oli suuri ilo ja kunnia päästä vierailemaan -
Thomas Burnley & Sonsin tehtaalle tänne Yorkshireen.
Se uraauurtava työ, jota te täällä teette...
Tulee aika,
hetki, jonka jokainen meistä kohtaa,
jolloin hammasproteeseista tulee välttämätön osa elämää.
Aikuisten hammasterveyttä koskevan tutkimuksen mukaan...
Saanko minä?
-Ohjaatte konetta. -Ohjaan konetta.
Mitä te teette, sir?
-Tätä ei ole lentosuunnitelmassa. -Liikennettä ei ole.
Sir.
Koneen maksimilentokorkeus on 45 000 jalkaa.
-Kyllä tällä voi lentää paljon ylemmäs. -Sir, te...
Nouse vain.
Luoja, eikö olekin kaunista?
On, mutta tämä kone on nyt äärirajoillaan.
Ehkä, mutta katsokaa.
Nyt mekin elimme.
Pienen hetken.
Kuussakävijät lähtivät kotimatkan ensimmäiselle osuudelle -
tunti ja kuusi minuuttia sitten.
Tämä on uusi luku ihmiskunnan historiassa. Kilpajuoksu Kuuhun on päättynyt.
Mitä tämä huima seikkailu merkitsee planeettamme asukkaille?
"Emme koskaan lakkaa tutkimasta,
ja tutkimuksemme päätteeksi palaamme sinne, mistä lähdimme -
ja tunnemme sen paikan ensimmäistä kertaa."
Nuo T. S. Eliotin sanat koskettavat meitä erityisesti nyt,
kun edessämme häämöttää avaruustutkimuksen uusi aika.
Avaruus on ulottuvillamme todempana kuin koskaan...
Huomenta, sir.
-Teidän Kuninkaallinen Korkeutenne. -Voi luoja.
Huomenta.
Ehtisittekö tulla tapaamaan uusia tulokkaita?
Henkisyydeltään vajavaisten keskitysleirille?
-Puhuisin uuden elpymisen keskuksesta. -Epäilemättä.
Meillä on kiehtova ryhmä kaikenikäisiä ihmisiä ympäri maata.
-Tuletteko mukaan? -Mihin?
-Jumiutuneiden keskitason pappien kerhoon? -Aivan.
Ellette huomannut, en ole pappi.
Tulkaa tervehtimään.
-Mitä, nytkö? -Miksi ei?
Hyvä on. Hypätkää kyytiin.
Onko ilmaistava epätoivon oireita? Täytyykö huokailla ja vaikertaa?
Jotta sulautuu joukkoon.
Vuokraisäntämme, Hänen korkeutensa Edinburghin herttua tuli tervehtimään.
-Teidän Kuninkaallinen Korkeutenne. -Huomenta.
-Huomenta, sir. -Huomenta.
Kas niin...
Mitäs te olette puuhastelleet? Muuta kuin panneet täällä hyrskyn myrskyn?
Aloitimme pohtimalla, miksi olemme tulleet tänne,
ja kertomalla, mitä tahdomme saavuttaa.
Ehkäpä kerromme myös Hänen kuninkaalliselle korkeudelleen.
Michael.
Minä tulin tänne, koska -
tultuani äskettäin tiettyyn ikään...
En kysy.
Päätin antaa itselleni arvosanan.
Arvosanani oli "hylätty", D -.
-Hyvänen aika. -Miksi?
Kun aloitin työni kirkon parissa,
annoin itselleni luvan haaveilla, että ikä toisi tullessaan oivalluksia.
Uutta näkemystä.
Uskoni syvenemistä. Suurta sielunpaimenen laumaa.
Mutta olenkin pienessä maalaisseurakunnassa,
jossa joukot vain harvenevat.
-Kirkkokansa kutistuu. -Vai niin.
Ja se on aiheuttanut pettymyksen,
epäonnistumisen ja päämäärättömyyden tunteita.
Niin.
Päämäärättömyyden ja tarpeettomuuden tunteet ovat -
tuttuja parille muullekin läsnäolijalle.
Koska ihmiset ovat kääntäneet meille selkänsä. Erkaantuneet kirkosta.
On selvää, että me emme tavoita ihmisiä.
Yhä useammat saavat henkiset tarpeensa tyydytetyiksi jossain muualla.
Kuten missä?
-Kuussa. Minä... -Kuussa. Aivan.
Puoli miljardia ihmistä katseli Kuuhun laskeutumista.
Niin moni sai televisiosta sen, mikä ennen saatiin kirkosta.
Tunteen yhteenkuuluvaisuudesta, suuren ihmeen todistamisesta.
Totesimme sen liittyvän laajemmin myös siirtymiseen uskonnosta tieteeseen.
Mitä enemmän tieteen saavutuksia, ratkaistuja arvoituksia -
ja saatuja vastauksia,
sitä vähemmän on tarvetta jumalalle, joka vastaa kysymyksiin.
Mieleeni tulevat Keatsin säkeet.
"Oi Kuu, mikä sinussa saa sydämeni syttymään?"
Nyt me tiedämme, mitä Kuussa on.
Ei mitään.
Pelkkää tomua.
Hiljaisuutta.
Monokromaattista autiutta.
Emme näe niiden kivien ja avaruuspölyn takana Jumalaa.
Vain suunnattoman suurta tuntemattomuutta.
"Kun minä katselen sinun taivastasi, sinun sormiesi tekoa,
kuuta ja tähtiä, jotka sinä olet luonut,
niin mikä on ihminen, että sinä häntä muistat,
tai ihmislapsi, että pidät hänestä huolen?"
Mitä ajattelette?
Minäkö?
Ajattelen näin:
en ole ikinä kuullut yhtä suureellista, itsesäälissä rypevää hölynpölyä.
Teidän on noustava takalistoiltanne,
mentävä ulkomaailmaan ja hitto vie tehtävä jotain.
Siksi te kaikki olette niin eksyksissä.
Uskon, että jokaisen ihmisen sisällä on tarve saavuttaa jotakin.
Toiminta määrittää meidät. Toiminta, ei kärsimys.
Kaikki tämä istuskelu, mietiskely ja puhuminen...
Vastatkaapa tähän.
Luuletteko, että ne astronautit ovat yhtä katatonisia kuin te? Eivät ole.
Heitä ajaa halu saavuttaa jotakin suurta.
Ja siksi he ovat yhtä maailman kanssa.
Yhtä Jumalansa kanssa.
Ja he ovat onnellisia.
Siinä minun neuvoni.
Ottakaa esikuvaksenne toiminnan miehet, kuten Armstrong, Aldrin ja Collins.
Heidän arvosanansa on kiitettävä, A+++. Vastaukset ovat heillä.
Ei itseään säälivillä alisuoriutujilla, jotka kylvävät epätoivoa toistensa ylle.
Jos valitsette toiminnan, voitte aloittaa siivoamalla tämän hiton sotkun.
Ei kai taas.
Kun Yhdysvaltain ulkoministeriöstä kysyttiin...
Jo toinen kerta.
...haluammeko lähettää Kuuhun viestin, meille esitettiin toinenkin kysymys.
Monestiko vuodessa kuninkaallinen perhe pannaan syömään kauriinlihaa?
Jos syön vielä palasenkin tätä, alan kohta kasvattaa sarvia.
-Kuunteletko sinä? -Kyllä.
Olen pelkkänä korvana. Ruskeana ja karvaisena.
Jos he palaavat Maahan yhtenä kappaleena ja selviävät kaikista testeistään,
tahtoisimmeko tavata astronautit?
Armstrongin, Aldrinin ja Collinsin?
-Täällä palatsissa? -Niin.
He tekevät voitonkiertueen maailmalle.
Vastaanko myöntävästi?
Hyvänen aika. Vastaa ihmeessä.
-Arvelin, että se piristäisi sinua. -Todellakin.
Kaipaanko minä piristystä?
Ehkäpä.
He saapuvat Heathrow'n lentokentälle kello 14 -
ja ajavat Yhdysvaltain suurlähetystöön tapaamaan suurlähettilästä.
Buckinghamin palatsissa he tapaavat kuningattaren,
kuningataräiti Elisabetin, Edinburghin herttuan,
prinsessat Margaretin ja Annen, prinssit Andrew'n ja Edwardin.
-Mihin aikaan? -Noin kello 16, ma'am.
Tarjoammeko heille teetä?
Tuskin. On ehkä parasta pysyä liikkeellä eikä istua alas.
Olen samaa mieltä.
Aikaa on kaikkiaan puoli tuntia.
Hyvä.
Tahtoisin esittää pyynnön.
-Jos sopii. -Sir.
Sen sijaan että liikuttaisiin laumassa,
voisinkohan viettää hetken yksin astronauttien kanssa,
omassa yksityistapaamisessa?
Lentäjien kesken.
Pilottiseurassa.
Puhun suurlähettilään kanssa.
Meidän puolestamme se varmaankin sopii.
-Riittäisikö viisitoista minuuttia? -Viisitoista minuuttia?
Heillä lienee kiireinen aikataulu.
Keskustelemiseen ihmiskunnan suurimmasta saavutuksesta?
Ei.
Se ei riitä likimainkaan.
Mutta en taida saada enempää.
KYSYMYKSIÄ
Berliinistä suoraan Lontoon Heathrow'lle.
Näin Apollo-miehet aloittavat 22 tunnin ja 15 minuutin vierailun,
joka vaatii yhtä tarkkaa ajoitusta kuin heidän matkansa avaruuteen.
Maailmankuulut kuussakävijät,
Neil Armstrong ja Buzz Aldrin sekä Michael Collins vaimoineen,
saivat briteiltä mitä lämpimimmän vastaanoton.
Astronautit myönsivät, että tämäkin matka vie voimia,
kun kohteena on 22 maata.
Näin Maa-planeetan asukas on astunut Kuun pinnalle.
Heinäkuussa 1969.
Näen kaiken hyvin selvästi.
Valoa on tarpeeksi -
valaisemaan kuumoduulin etuosaa ja sen edessä avautuvaa näkymää.
ONKO IHMISELLÄ TULEVAISUUTTA TÄMÄN PLANEETAN ULKOPUOLELLA?
-Kaunis näkymä. -Aikamoista.
Täällä näyttää upealta.
Amerikkalaisastronautit saapuvat Buckinghamin palatsiin.
Maailmankuulu ryhmä, Neil Armstrong, Buzz Aldrin ja Michael Collins...
-Teidän Majesteettinne, Neil Armstrong. -Päivää. Tervetuloa.
-Hauska tavata. -Kiitos samoin.
-Rouva Armstrong. Eversti Michael Collins. -Päivää.
-Hauska tavata. -Tämä on suuri ilo.
Hauska tavata, nuorimies.
Sir.
Ei kai vain tarvitse puhua lapsista?
-Ovatko he odottaneet kauan? -Pienen hetken, sir.
Herra Neil Armstrong, eversti Michael Collins -
ja eversti Edwin Aldrin.
Tämä on todella suuri kunnia, hyvät herrat.
-Onnitteluni teille kaikille. -Sir.
Käykää istumaan, olkaa hyvät.
Ei tarvitse istua noin lähekkäin. Kuten näette, tilaa on riittämiin.
Kävitte vaistomaisesti samoille paikoille kuin komentomoduulissa.
En tiedä, kertoiko kukaan tätä, mutta olen lentäjä itsekin ja...
-Oletteko kunnossa? -Olen, sir. Vilustunut vain.
-Tässä. -Minä...
-Tämä on putipuhdas. -Kiitos.
Hyvänen aika, olette vilustuneita kaikki.
Niin olemme.
No niin, tässä sitä ollaan.
Halusin sanoa, kuinka paljon ihailen kaikkea, mitä olette tehneet.
Kerrassaan suurenmoista.
Halusin myös sanoa, kuinka vahvasti samaistun siihen, mitä te olette.
-Terveydeksi. -Anteeksi.
Minä...
Kirjoitin paperille kysymyksiä.
Ajattelin aluksi, että esittäisin teknisluonteisia kysymyksiä.
Kuten että miltä tuntuu fyysisesti kokea sen suuruusluokan G-voimia -
ja niin poispäin, mutta...
Katsokaas, minä...
Nyt käsitän, että -
kysymykset, joihin haluan vastauksia, ovat...
Olette ehkä liian nuoria ymmärtämään tätä, mutta...
Elämässä tulee hetki, jolloin alkaa arvioida -
omia saavutuksiaan.
Ja johtuen asemasta, johon olen päätynyt,
siitä, kuka minusta on tullut -
ja kenet olen nainut,
minä...
En ole voinut saavuttaa kaikkea, mitä olisin halunnut saavuttaa -
miehenä ja -
seikkailijana.
Kun näin teidät kolme sankaria työssänne,
oli kuin olisin katsellut unelmaa.
Siksi tartuin tilaisuuteen saada tavata teidät,
vaikkakin vain 10 minuutin ajan, kysyäkseni,
mitä mielessänne liikkui -
siellä jossakin.
Neil?
Niin, no...
Tietenkin helpotuksen tunteita onnistuneesta kuulennosta.
Tietenkin.
Ja näkymät olivat aika huikeita, vai mitä?
-Kyllä vain. -Vallan ihmeellisiä.
En tarkoita ehkä niinkään -
näkymiä siinä mielessä, vaan -
näkökulmia,
havaintoja -
liittyen omaan paikkaamme.
Totta puhuen siihen ei juuri ollut aikaa.
Lentäjänä te tiedätte, että meihin iskostetaan ennen kaikkea -
protokollaa ja proseduuria.
-On noudatettava sääntöjä. -Aivan.
Astronautille se on kaksin verroin sitä.
Suurin osa ajasta kuluu siihen, että kädessä on lista,
-josta ruksataan asioita. -Ruksi, tarkistettu...
Kun silmät ovat naulittuina protokollaan, ei oikein pääse katsomaan muuta.
-Ei ole aikaa. -Ymmärrän.
-Eikä mahdollisuutta. -Ja enimmäkseen sitä on hiton väsynyt.
Vaikka harjoittelee, siihen nukkumiseen ei totu.
Nukkumiseen.
Neil, kerro Hänen korkeudelleen, mitä tapahtui kuukävelyn jälkeen.
-Kuulisin mielelläni. -Hän haluaa kuulla.
-Kun palasin kuukävelyltä... -Katsoin sen, joka ikisen askeleen.
Palasin moduuliin, ja koska tiesin, että meillä oli vain muutama tunti aikaa -
levätä ennen paluumatkaa, minä...
-Laskin pääni alas, suljin silmät... -Kohta se tulee.
Mutta kuulin vain sen äänen. Pam...
Pam...
-Mitä? -Pam...
Moduulin ulkopuoleltako?
-Niin. Tiedättekö, mistä se tuli? -Mistä?
Vesijäähdyttimestä.
Siitä se pauke kuului.
Maailman parhaat insinöörit suunnittelevat meille raketin,
mutta eipä saatu kunnon jäähdytintä.
Olitte oikeassa. Yllätyksiä riitti.
Ymmärrän.
Oliko teillä muuta kysyttävää?
Ei, tämä...
Siinä tapauksessa sopiiko, että me kysymme jotakin teiltä?
Tietenkin.
Millaista se on?
Mikä niin?
-Asuminen tällaisessa paikassa. -Teillä on kuulemma tuhat huonetta.
Ja jos käytävien pituudet lasketaan yhteen,
se tekee kuusi ja puoli kilometriä.
Niin, no...
-Onko teillä säkkipilli herätyskellona? -Ja paljonko teillä on henkilökuntaa?
Montako palatsia? Kuulimme, että 12.
Tunnetteko kaikki nuo taulujen ihmiset?
Oletteko sukua heille?
Nukkuvatko koirat makuuhuoneessanne?
Se on minun.
Kiitos. Kuka ekana ylhäällä!
Hep!
Eikä!
-Kyllä! -Täpärä voitto.
-Yksi, kaksi, kolme. -Hymyä.
Yksi vielä.
En tiedä, mitä ajattelin. Odotin heidän olevan jättiläisiä, jumalia.
He olivat vain kolme pientä miestä.
Kalpeita, vilustuneita.
Ymmärrän kyllä heitä.
-Ne ominaisuudet sopivat siihen tehtävään. -Ei tippaakaan tyyliä eikä mielikuvitusta.
Velvollisuudentunto, vaatimattomuus, luotettavuus.
Ei vähääkään omaperäisyyttä eikä spontaaniutta.
Siksi he selviytyvät kriisitilanteista.
Ja se tapaamisemme oli täydellinen antikliimaksi.
Mieti nyt.
He pääsivät terveinä Kuuhun saakka, mutta matka Lontooseen oli viedä hengen.
Ei syy ole heidän.
He eivät halunneet julkisuuden henkilöiksi,
mutta tämä tapahtuma pitää heidät julkisuudessa ikuisesti.
He täyttivät tehtävänsä astronautteina,
mutta tuottivat pettymyksen ihmisinä.
He viettävät loppuelämänsä kultakalamaljassa -
ja pelkäävät avata suunsa,
koska se paljastaisi heidän todellisen minänsä, kaikkien pettymykseksi.
Sen vuoksi heitä täytyy sääliä.
Onneksi siellä ei ollut pieniä vihreitä miehiä. Ne olisivat ajatelleet:
"Jos Maa-planeetta ei tarjoa parempaa, eiköhän jätetä väliin."
Ei voi sanoa, että se olisi alkanut tietyllä hetkellä.
Se on tapahtunut vähitellen.
Pieninä pisaroina. Epäilystä,
tyytymättömyyttä,
epämukavuutta, hämmennystä.
Lähipiirini on pannut merkille minun -
ärtyneisyyteni.
Se ei toki ole mitään uutta.
Olen riidanhaluista sorttia,
mutta joudun itsekin myöntämään, että se on viime aikoina vain lisääntynyt.
Ja tunnen innostuksen lisäksi miltei kateutta, kun ajattelen -
niiden nuorten astronauttien saavutuksia.
Harjoittelen pakonomaisesti.
En kykene tuntemaan rauhaa,
mielihyvää -
enkä tyydytystä.
Ja kun miettii noita oireita, vähemmän fiksukin voi kertoa,
että olen juuttunut keskelle...
En edes tiedä, mitä kriisiä.
Sellainen kriisi se on.
Ja -
sitä on toki lukenut tai kuullut muiden kokeneen saman kriisin,
ja heidän laillaan hakee selitystä tavanomaisista paikoista -
ja turvautuu tavanomaisiin keinoihin voidakseen paremmin.
Osan niistä keinoista voin myöntää täällä, osaa ei ehkä pitäisi myöntää.
Äitini kuoli äskettäin.
Hän näki, että jokin oli kateissa.
Se on hyvä sana.
Kateissa.
Hän näki, että hänen nuorimmalta lapseltaan oli kadonnut jotakin.
Hänen ainoalta pojaltaan.
Uskoa.
Kuinka on uskosi laita, hän kysyi.
Nyt voin myöntää, että olen kadottanut sen.
Ja -
mitä on jäljellä ilman sitä?
Vain -
se yksinäisyys,
tyhjyys ja antikliimaksi,
kun menee Kuuhun saakka -
ja löytää vain aavemaista autiutta,
piinaavaa hiljaisuutta,
pimeyttä.
Sellaista on olla vailla uskoa.
Sen sijaan, että voisi -
lumoutua, hurmioitua ja ihmetellä -
jumalallista luomistyötä, Jumalan asettamaa tarkoitusta.
Mitä minä yritän sanoa?
Yritän sanoa, että -
ongelmiemme ratkaisu -
tuskin piilee -
raketin hienouksissa, tieteessä, teknologiassa tai -
edes rohkeudessa.
Ei, ratkaisu on täällä.
Tai täällä, tai missä usko asustaakaan.
Näin ollen, dekaani Woods,
naureskeltuani teille -
sen vuoksi, mitä te ja nämä jumiutuneet, eksyneet sieluparat -
yrititte saavuttaa täällä St. George's Housessa,
tunnen nyt suurta kunnioitusta -
ja ihailua -
ja ei lainkaan vähäisessä määrin epätoivoa,
kun sanon teille:
auttakaa.
Auttakaa minua.
Ja myönnän,
että vaikka ne astronautit -
ovat ansainneet kaiken kunnian ja ylistyksen sankaruudestaan,
pelkäsin enemmän tulla tänne joukkoonne -
kuin olisin pelännyt nousta johonkin hiton rakettiin.
Prinssi Philipistä ja dekaani Robin Woodsista tuli elinikäiset ystävät.
St George's Housessa on yli 50 vuoden ajan pohdittu uskon ja filosofian kysymyksiä.
Sen saavutukset ovat yksi prinssi Philipin suurimmista ylpeydenaiheista.
Tekstitys: Outi Kainulainen