‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎ATENA, 1967
‎S-a terminat, Maică Stareță.
‎V-am adus registrele ca să vedeți.
‎Nu mai avem bani.
‎Dar ne trebuie medicamente.
‎Ne trebuie paturi.
‎Ne trebuie mâncare!
‎Nu pot alunga oamenii.
‎În trecut, când nu existau fonduri,
‎ați obținut donații.
‎Am vândut deja tot ce aveam.
‎Atunci nu avem de ales.
‎Ordinul trebuie închis.
‎Trei...
‎Doi...
‎Azi, la ‎Meet the Press, ‎avem un oaspete deosebit:
‎Alteța Regală Prințul Phillip, ‎Duce de Edinburgh.
‎Este în Washington, ‎într-un tur de 18 zile prin Canada și SUA.
‎- Bun venit, domnule. ‎- Mulțumesc de invitație.
‎Avem multe întrebări, dar prea puțin timp.
‎Când un rege al Angliei se căsătorește,
‎pentru noi, americanii ignoranți ‎care pur și simplu nu înțelegem.
‎De ce nu sunteți rege?
‎Când un rege al Anglie se căsătorește,
‎soția lui, oricine ar fi, ‎devine regină, nu?
‎Corect.
‎Deci ce s-a întâmplat ‎când v-a luat regina de soț?
‎Ca bărbat, sunt supărat.
‎Aveți dreptate.
‎Este extrem de nedrept.
‎Continuând pe tema nedreptății,
‎un articol recent din Londra începe așa:
‎„Regina Elizabeth nu a avut ‎o mărire de salariu de 15 ani.”
‎Așa este.
‎Articolul descrie în continuare ‎dificultățile familiei regale
‎în a supraviețui cu alocația acordată.
‎Sunteți pus ‎într-o situație jenantă, domnule?
‎Într-adevăr. Cred că anul viitor ‎vom fi pe minus.
‎Cred că ne-am administrat fondurile bine, ‎dacă stai să te gândești.
‎Ne-am desfășurat activitățile cu un buget
‎gândit pe baza costurilor de acum 15 ani,
‎când regina a urcat pe tron.
‎Deci, ca să vă permiteți tot...
‎A trebuit să reducem cheltuielile ‎foarte mult.
‎Efectul începe să se simtă.
‎Dacă nu se schimbă ceva, va trebui...
‎Nu știu.
‎Poate va trebui să ne mutăm ‎în locuințe mai mici.
‎Palate mai mici.
‎Cam așa ceva. Deja am început ‎să strângem cureaua,
‎ceea ce creează complicații.
‎De exemplu, a trebuit să vindem ‎un iaht mic pe care-l dețineam.
‎Zău?
‎Probabil că va trebui să renunț la polo ‎în curând, și altele asemenea.
‎Vă mulțumim că ne urmăriți. ‎Revenim cu întrebări pentru duce...
‎Apel internațional, vă rog. ‎Londra, Anglia.
‎Numărul este 01946 0200.
‎- Alo? Ken la telefon. ‎- Sunt John Armstrong.
‎Scriu despre Muhammad Ali la New York
‎și tocmai am văzut un interviu ‎dat de ducele de Edinburgh.
‎Rezervă-mi prima pagină ‎pentru un articol de 600 de cuvinte.
‎- E a ta. ‎- Nu vei regreta.
‎La piept, arm'!
‎Voiam să încep întâlnirea ‎discutând despre estul Nigeriei,
‎dar, cu articolul din ‎The Guardian ‎despre ducele de Edinburgh...
‎Da, să începem cu asta.
‎- Care a fost reacția Cabinetului? ‎- Majoritar pozitivă.
‎Ținând cont ‎de prognoza economică negativă,
‎sugerez ca guvernul să asculte sfatul ‎lui John Armstrong de la ‎The Guardian
‎și să vândă o componentă ‎învechită și de prisos a statului:
‎familia regală.
‎„Majoritar”?
‎Criticii obișnuiți țopăie de bucurie.
‎Benn, Crossman, Castle.
‎E de așteptat.
‎Poate facem chetă ‎să-i luăm un ponei nou prințului?
‎În economia actuală,
‎cu familii de muncitori cinstiți ‎luptând pentru supraviețuire,
‎faptul că un întreținut ca el ‎se plânge că n-are bani mi se pare
‎nu doar inadecvat, ‎ci de-a dreptul insultător.
‎Cred că știți cât plătesc contribuabilii ‎pentru familia aceea anual.
‎Două milioane și jumătate.
‎Când comparați asta ‎cu o familie obișnuită...
‎Știu asta. 1.607 lire sterline.
‎Pe an. Familia regală costă ‎de peste patru ori mai mult pe zi.
‎Iar acum cer mai mult!
‎Mai mult!
‎Nu e ieftin să joci polo.
‎Cum îndrăznesc? Când țara...
‎Reacția celorlalți mi-a ridicat ‎motive de îngrijorare.
‎A tăcuților.
‎Înainte de articol, aș fi zis că sunt șase ‎radicali care vor să elimine lista civilă.
‎contra 14 miniștri mai moderați.
‎Acum, raportul e mai degrabă ‎de zece la zece.
‎E o schimbare semnificativă ‎și îngrijorătoare.
‎Iar poziția dumitale?
‎- A mea, doamnă? ‎- A dumitale, dle prim-ministru.
‎Dumneata ai votul decisiv.
‎Eu întotdeauna am susținut monarhia, ‎după cum arată istoricul meu.
‎Dar, când se plânge de lipsă de bani
‎soțul celei mai bogate femei din lume,
‎cerând contribuabililor britanici ‎mai mulți bani în vremurile acestea,
‎chiar și eu am...
‎o dilemă.
‎Ce vrea să facem?
‎Să locuim într-o rulotă?
‎Să călătorim cu autobuzul?
‎A menționat călătoriile.
‎Că iahtul regal e finanțat de Marină,
‎avioanele, de Forțele Aeriene,
‎iar că excursia lui Margaret în SUA ‎a costat 30.000 de lire.
‎Pentru care, mi s-a spus, ‎a muncit două zile.
‎„Excursia” lui Margaret a obținut ‎ajutoare financiare de milioane de lire
‎și a obținut cronici favorabile ‎peste tot în lume.
‎Mai mult decât au reușit dl Wilson ‎și amicii lui socialiști incompetenți.
‎Lasă pe mine.
‎Cum adică?
‎Adică trebuie să răspundem. ‎Să avem un răspuns puternic.
‎- Filip... ‎- Meriți să fii plătită corespunzător.
‎Noi merităm asta.
‎Nu mă voi odihni până nu va fi așa.
‎E un safir de Ceylon autentic.
‎Încrustat cu diamante.
‎Nu există safire așa de mari.
‎Dacă și o bucată ar fi adevărată...
‎Testează-l.
‎Când îmi oferi un preț corect,
‎mă voi gândi dacă ți-l vând.
‎Mă găsești ‎la Mânăstirea Sfintelor Marta și Maria.
‎Strada Pefkon, numărul 10, Neo Iraklio.
‎Incredibil! La ce nivel se coboară ‎mafia bijuteriilor!
‎Ați arestat-o?
‎- Pe cine? ‎- Pe maica falsă.
‎Nu e nimic fals la ea, idiotule.
‎E maică adevărată și prințesă.
‎Ce?
‎Prințesa Alice a Greciei și Danemarcei, ‎s-a născut la Castelul Windsor.
‎Străunchiul ei a fost țarul Rusiei, ‎străbunica ei a fost Regina Victoria,
‎iar fiul ei e căsătorit cu regina Angliei.
‎Ai găsit un preț potrivit, drăguțule?
‎Scumpo, ești pe fir?
‎Mă auzi?
‎Scumpo?
‎Alo?
‎Alteță Regală.
‎Alo, scumpo?
‎Mă auzi? Răspunde.
‎Alo?
‎Alteță.
‎Alo, scumpo?
‎- Maiestate. ‎- Da?
‎- Alteța Sa, Ducele... ‎- Nu sunt eu.
‎Eu sunt „dragă” sau „vărzică”. ‎„Scumpo” e altcineva.
‎Vezi? Funcționează.
‎- Ai vrut să mă vezi. ‎- Da.
‎Așadar...
‎- Am vorbit cu colonelul Adeane. ‎- Da?
‎- Și cu Martin Charteris. ‎- Da?
‎Și cu William Heseltine.
‎Da, cei pe care-i urăști cel mai mult.
‎Am avut o ședință.
‎Într-o cușcă pentru reptile? La zoo?
‎Am luat o decizie, ca parte ‎a unei inițiative de relații publice.
‎- Vei fi lansată. ‎- Poftim?
‎Nu ca o rachetă.
‎Poate puțin.
‎În acest scop, vreau să participi, ‎împreună cu restul familiei,
‎la un documentar ‎care va fi difuzat la televizor.
‎Ți-am spus povestea, nu?
‎Când eram copil...
‎- Da. ‎- Am fugit din Grecia.
‎- Într-o cutie de lămâi. ‎- De portocale.
‎Fiindcă oamenii s-au răsculat ‎împotriva familiei regale.
‎Din acel moment, am rămas fără casă.
‎În exil.
‎Am rămas fără o locuință și fără familie.
‎Și... nu vreau asta pentru noi.
‎Vreau ca oamenii să ne placă, ‎să simtă că ne cunosc.
‎Știu că ții la intimitate,
‎dar le-ar plăcea multe lucruri la tine ‎dacă le-ar vedea.
‎Ești, în general, foarte valoroasă.
‎Ca o pereche de ghete bune?
‎Este ceva mai bun în viață ‎decât niște ghete care țin ani de zile?
‎Sună cumplit.
‎Da. Asta credeam că vei spune.
‎Dacă voi, reptilele, insistați...
‎Mă tem că da.
‎RELAȚII PUBLICE ‎TELEVIZIUNE, BBC
‎- Un film? ‎- Da, e un documentar.
‎Tony, vrei...?
‎Adică nu e cu actori.
‎Fără invenții.
‎Doar realitatea, ‎ca în filmele despre natură.
‎Îmi plac alea.
‎Da, numai că de data asta, ‎noi suntem pe cale de dispariție.
‎Întocmai. Ne vor urmări în viața cotidiană
‎ca să demonstreze lumii ‎ceea ce noi știm deja.
‎- Ce anume? ‎- Cât de greu muncim.
‎Că suntem foarte valoroși.
‎Că merităm banii contribuabililor.
‎Deci vom avea camere aici tot timpul.
‎Nu tot timpul. Ne vor urmări sporadic ‎timp de câteva luni.
‎Așadar, purtați-vă cât mai frumos.
‎E cam puternică lumina, nu?
‎Dă-o în spate, Gary.
‎- Scuze, doamnă. ‎- Mulțumesc.
‎Ronald Lee.
‎David Salt.
‎Terry Edwards.
‎Maiestate.
‎Sally Phipps.
‎Totul pare fastuos.
‎Cu echipa olimpică la prânz, ‎cu președintele american la cină...
‎Dar e foarte multă muncă,
‎multă pregătire și o cheltuială mare.
‎Când vine vorba de rezultate, ‎îmi place să cred că toate astea, noi...
‎merităm toți banii.
‎Aici, domnilor.
‎Du-te.
‎- Bună ziua, dle prim-ministru. ‎- Da.
‎Așteptam să mă întâmpine camerele.
‎Lumini, microfoane...
‎- Ați auzit? ‎- Da.
‎Mă tem că soțul meu este absorbit ‎de acest documentar.
‎Deși nu înțeleg televiziunea, ‎înțeleg căsnicia,
‎și când e important ‎să-i lași pe alții în față.
‎Avem multe de discutat, ‎inclusiv lovitura de stat din Atena.
‎Da, unde, dacă nu mă înșel, ‎încă locuiește soacra dumneavoastră.
‎Conform Ministerului de Externe, ‎e posibil să fie în pericol.
‎Acesta este un anunț public.
‎Guvernul a căzut,
‎iar armata a preluat conducerea ‎orașului și a țării.
‎Toți cetățenii străini trebuie ‎să plece cu efect imediat.
‎Prind masa în cadru...
‎Voi vorbi despre pregătiri.
‎Vom filma discuții cu personalul.
‎Înțeleg. Cât va dura?
‎Vom fi gata imediat.
‎E ultimul plan de filmare?
‎- Continuați.. ‎- Da, domnule.
‎Salut!
‎Am vorbit cu prim-ministrul.
‎După cum știi, ‎Atena este sub lovitură de stat.
‎Da.
‎Ministerul de Externe crede ‎că trebuie să-ți aducem mama în Anglia.
‎- Să locuiască aici, cu noi. ‎- Aici?
‎Da. E suficient loc ‎în camerele de oaspeți.
‎- Când? ‎- Cât mai curând.
‎- Mâine? ‎- Nu se poate.
‎- De ce? ‎- Dacă n-ai observat,
‎palatul e împânzit de camere.
‎Am observat.
‎Nu putem permite ‎ca mama să strice acest film.
‎- Știi cum e. ‎- Puțin excentrică.
‎Mai mult.
‎Nu e din lumea noastră, ‎nici potrivită pentru ea.
‎E...
‎A fost internată mai toată viața ei.
‎Nu e...
‎Nu e întreagă la minte, ‎iar aparențele sunt critice acum.
‎Trebuie să fim grijulii.
‎Refuz.
‎Sunteți gata?
‎Haideți!
‎- Camera rulează. ‎- Mai repede!
‎Sigur că trebuie să vină. Are 82 de ani.
‎Dacă a fi mama Ducelui de Edinburgh, ‎soacra reginei, nu e suficient,
‎atunci contează ‎că e bunica viitorului rege.
‎Aduceți-o.
‎Cazați-o lângă prințesa Anne. ‎Va sta cu ochii pe ea.
‎Da, doamnă.
‎Adio, familie dragă.
‎Adio, dragi surori.
‎Fie ca Domnul să vă binecuvânteze.
‎Domnul să vă aibă-n pază.
‎Mulțumesc, dragule.
‎Alteță Regală.
‎Mulțumesc.
‎Pe aici, vă rog.
‎Maiestate.
‎Ne face bucurie ‎că sunteți cu noi, în siguranță.
‎Sunteți foarte amabilă.
‎Prea amabilă.
‎Bubbikins?
‎Mă tem că fiul dumitale ‎nu este disponibil momentan.
‎Realizăm un film.
‎Ce?
‎Nu contează. Vă va vizita în curând.
‎Sunteți obosită. Vă va conduce cineva.
‎Mulțumesc.
‎- Bubbikins? ‎- Da.
‎Camera dumneavoastră, Alteță.
‎E minunată.
‎Cum merge?
‎Alteță, vă anunț ‎că prințesa Alice a sosit.
‎Mulțumesc, Martin.
‎Mamă, te rog!
‎Mamă!
‎Domnule, vă așteaptă.
‎Dimineața, detașați, Highgate, London.
‎Consultantul...
‎Filmează, dragule.
‎Filmează cum ne uităm la televizor,
‎ca lumea să se uite
‎cum ne uităm la televizor ‎pe televizoarele lor.
‎Sunt noi adâncimi ale banalității.
‎...primul computer personal din Europa.
‎Sunt ușor de folosit, ‎iar experții prezic că, în 20 de ani,
‎toate casele noi vor fi construite ‎cu puncte de acces speciale,
‎iar terminalele vor fi ‎mai ieftin de închiriat decât telefoanele.
‎Ce facem acum?
‎Vreți să spunem ceva?
‎- Da. ‎- Ce?
‎Ați pregătit ceva?
‎Ideea este să vă purtați ‎ca într-o seară obișnuită.
‎Nu e o seară obișnuită.
‎Într-o seară obișnuită, ‎fiecare ar fi singur,
‎trist și izolat, în palate separate.
‎Nu ar fi așa înghesuială.
‎E ca un fel de Crăciun de coșmar.
‎Rex Malik prevede un viitor ‎în care copiii pot fi educați pe computer,
‎iar fiecare casă va avea un terminal ‎legat la o unitate centrală...
‎Poate, Maiestăți și Altețe,
‎ați putea comenta ‎despre ce se spune la televizor.
‎Ar fi mai ușor dacă ar urmări ‎ceva cât de cât distractiv.
‎De acord. E anost.
‎- Va fi mai bine cu o băutură. ‎- Totul e mai bun cu băutură.
‎Nu totul.
‎Nu fi așa pedantă.
‎Colin.
‎Tăiați!
‎Slavă Domnului!
‎Scuze!
‎Salut, drăguțule!
‎Se poate?
‎Vă rog.
‎Nu era niciun foc în tot palatul.
‎Cine e?
‎Mama ducelui de Edinburgh, ‎Prințesa Alice a Greciei și Danemarcei.
‎...pentru BBC.
‎Dumnezeule!
‎Opriți-i!
‎Acum, fir-ar să fie!
‎Spuneți-ne despre mânăstire.
‎Se numește ‎Mânăstirea Sfintelor Maria și Marta.
‎Este în Atena, ‎pe strada Pefkon, la numărul 10.
‎Și...
‎Spuneți-ne despre Grecia. ‎Sunt probleme mari?
‎De asta ați venit...?
‎Opriți-vă.
‎E de coșmar.
‎Trebuie s-o ducem într-un loc retras.
‎- Ce? ‎- Filmăm un documentar.
‎Este critic pentru relațiile cu publicul.
‎De data asta, ne-au dat înregistrarea.
‎Data viitoare, s-ar putea ‎să nu fie așa de amabili.
‎Prezența ei la palat amenință ‎să ne strice toate eforturile.
‎- De ce ești supărat pe ea? ‎- Nu sunt.
‎Ba ești furios.
‎Te-ai văzut cu ea de când a sosit?
‎Nu.
‎Să-ți dau un sfat.
‎Nu mă mai trata de sus!
‎Nu îți mai băga nasul, încetează. ‎Nu știi nimic.
‎Știu că e mama ta.
‎Practic, da.
‎Cum vine asta?
‎Adică mi-a dat naștere.
‎Nu mi-a fost mamă.
‎Filip!
‎Rosa a fugit la mine în toiul nopții
‎și mi-a spus: „Ne mai trebuie găleți!”
‎Parcă ascultam o orchestră toată noaptea.
‎A fost amuzant,
‎doar că eram ude leoarcă și înghețaserăm.
‎Aici erați amândouă!
‎Maiestate.
‎Yaya îmi spunea povești incredibile ‎despre viața ei.
‎Da?
‎Voiam să văd dacă aveți de toate.
‎- Vă rog. ‎- Da, am mai mult decât îmi trebuie.
‎Dar mânăstirea ei nu are.
‎- Nu, dragă... ‎- Două sute de lire pentru acoperiș.
‎- Zău? ‎- Așa este.
‎Și 300 de lire ‎pentru medicamente și paturi.
‎Așa că le scriem unor donatori ‎să le cerem bani.
‎Hârtia cu antetul palatului ‎ar putea fi de ajutor.
‎Am putea vinde ceva de pe aici.
‎Cum ar fi?
‎Un tablou.
‎Un tablou?
‎Sau un ceas.
‎Sunt ceasuri peste tot.
‎Nu v-ar lipsi unul sau două, nu?
‎Nu e așa de simplu.
‎Unele nu ne aparțin.
‎Dar poate fiul dumitale va dori ‎să facă o donație.
‎Bubbikins.
‎Da.
‎Între timp, vă vom aduce țigări
‎și promit că vom vinde ‎bunurile de la palat când ne întoarcem.
‎Vă rog.
‎Ce?
‎- 'Neața, Bridget! ‎- Salut, John!
‎- Aștepți documentarul? ‎- Sunt nerăbdător.
‎- 'Neața, Bridget! ‎- Bună dimineața.
‎Așa.
‎Dă-i drumul.
‎Palatul Buckingham, renumit în lume ‎ca fiind casa reginei Elisabeta a II-a.
‎- Până acum, era impenetrabil, ‎- Începe..
‎mecanismele sale interioare fiind ascunse.
‎Toate acestea se vor schimba.
‎Ni s-a permis accesul în culisele
‎locuinței celei mai importante familii ‎din Marea Britanie.
‎La începutul zilei...
‎Părul îmi stă oribil.
‎Câte kilograme adaugă camera?
‎- Ca supușii ei, regina lucrează la birou. ‎- ‎Liniște!
‎Cu cinci departamente de administrat, ‎se bazează pe secretarii privați.
‎Mulțumesc.
‎Acestea sunt...
‎recomandările pentru...
‎Acești bărbați gestionează ‎întâlnirile și responsabilitățile reginei.
‎Nimic nu se petrece la palat ‎fără știrea lor.
‎De-a lungul zilei, ‎responsabilitățile se înmulțesc.
‎Voi enumera titlurile...
‎Întâi, o ședință cu Consiliul de Coroană.
‎Poate vă întrebați ‎de ce stau toți în picioare.
‎Nimeni nu știe răspunsul.
‎Dar ajută să termine repede.
‎Mă întreb ce e mai banal.
‎Să participi la ședințe ‎sau să le vezi la televizor.
‎Dar nu doar regina are îndatoriri.
‎Și Regina Mamă are ‎multe angajamente publice.
‎Ți-au filmat partea cea mai bună.
‎Liniște!
‎Uite, mamă, e prim-planul tău.
‎Sunt pregătită, dle DeMille!
‎O pasiune a Maiestății Sale este
‎supravegherea operațiunilor ‎la ferma de 60 ha de la Sandringham.
‎Dar nici acolo ‎nu se sfârșesc îndatoririle.
‎Iar ceremoniile și recepțiile ‎se înlănțuie.
‎Mereu se pregătește câte un eveniment,
‎la care calitatea mâncării ‎și a servirii trebuie să fie inegalabile.
‎Aceste evenimente par luxoase,
‎dar sunt de importanță națională, ‎în egală măsură cu formalitățile.
‎Ambasadorii trebuie să fie tratați egal,
‎pentru a nu da impresia ‎că vreunul este favorizat.
‎A fost o onoare, Maiestate.
‎A fost foarte interesant, dle ambasador. ‎Problemele mondiale sunt complexe.
‎Dar datoria nu este totul.
‎Deși regina și prințul Philip ‎sunt adesea separați de copiii lor,
‎vacanțele se organizează în familie,
‎și își iau timp liber ‎des și în mod regulat.
‎- Noapte bună, John. ‎- Pa, Tully!
‎O destinație favorită este ‎Castelul Balmoral,
‎reședința privată a reginei ‎din nordul Scoției.
‎„Aseară, întreaga națiune a privit ‎împreună un documentar...
‎menit să readucă familia regală ‎la locul său cuvenit
‎în sufletul poporului.
‎Din nefericire, nu asta au primit.
‎E greu de înțeles ce au gândit.
‎Că, dacă-și deschid casa ‎pentru camerele de filmat,
‎să-i vedem despuiați de fast și mister,
‎ne vom minuna de cât de obișnuiți sunt, ‎cât de remarcabil de similari cu noi.
‎Că privindu-i călătorind ‎între castele și palate
‎în iahturi și avioane plătite de noi,
‎vânând pe pământuri pe care le dețin,
‎pescuind în râuri pe care le dețin
‎și făcând grătare ‎în păduri pe care le dețin...
‎„...noi vom realiza ‎când de neobosit lucrează,
‎ce valoare grozavă reprezintă,
‎și vom fi impulsionați ‎să le dăm mai mulți bani.”
‎Mai tare, John. Nu te sfii.
‎- Să auzim toți. ‎- Da!
‎- Haide! ‎- „Chiar și cel mai înfocat monarhist
‎trebuie să admită ‎că cea mai puternică armură a monarhiei
‎este aura sa de mister, ‎din care derivă aerul de măreție.”
‎Da!
‎„Singurul lucru impresionant ‎la indivizii aceștia
‎este imensitatea simțului ‎că li se cuvine totul...
‎și capacitatea ‎de a repeta o replică banală
‎care ar face pacienții muribunzi ‎să se sinucidă.
‎Felicitări, John!
‎Bravo!
‎Un număr mare de telespectatori.
‎Cel mai mare pentru un documentar...
‎vreodată.
‎Și au fost recenzii frumoase ‎în ziarele de azi.
‎- Au fost brutale. ‎- Nu cele pe care le-am citit eu.
‎Cred că înțeleg televiziunea
‎la fel de bine ca oricine.
‎Îi datorez cariera politică.
‎Fiindcă am învățat, cu timpul, ‎cum să o folosesc.
‎Cum să mă avantajeze.
‎Poate că nu e potrivită ‎pentru familia regală.
‎Este bună pentru oameni de rând.
‎Tocmai asta era ideea.
‎Să arătăm că suntem oameni normali ‎în spatele porților.
‎Nu, doamnă, nu sunteți.
‎Nu?
‎Ne trezim dimineața ‎și ne culcăm seara.
‎Muncim, obosim și facem răceli.
‎Avem unchi jenanți ‎și Crăciunuri chinuitoare.
‎- Suntem complet normali. ‎- Dar nu sunteți considerați așa.
‎Și...
‎dacă îmi permiteți, ‎și aici devine complicat...
‎nu vor să fiți normali.
‎Atunci ce vor?
‎Spuneți-mi. Asta e ce vrem să aflăm. ‎Ce vă doriți de la noi?
‎Adevărul e că nu știm.
‎Doar că vrem să fiți ideali.
‎Un ideal.
‎Nicio ființă umană nu e ideală.
‎Doar Dumnezeu este.
‎De asta prefer ca familia regală să fie ‎în afara atenției publice, uitată.
‎Pentru sănătatea noastră mintală.
‎Dar nu putem fi ascunși.
‎Trebuie să fim în ochii publicului mereu.
‎Care e soluția?
‎Până acum, ‎am folosit ritualuri și mister...
‎fiindcă așa rămânem ascunși la vedere.
‎Fumul și oglinzile...
‎misterul și protocolul...
‎Scopul lor nu e să ne țină deoparte, ‎ci să ne țină în viață.
‎SPLENDOAREA FAMILIEI REGALE NĂRUITĂ ‎DE INTRAREA TELEVIZIUNII ÎN SANCTUAR
‎- M-ai chemat? ‎- Da.
‎Așază-te.
‎Se pare că documentarul ‎nu doar că nu a realizat ce voiam,
‎ba chiar a reușit opusul.
‎În loc să scrie cât de valoroși suntem...
‎comentatorii sunt uniți ‎și ne batjocoresc...
‎„rigiditatea, prostia...
‎vanitatea, extravaganța...”
‎- Te-am avertizat. ‎- Nu spune asta.
‎Dar am făcut-o.
‎Era o idee proastă, menită să eșueze.
‎Chiar e necesar să-ți expui părerile ‎atât de neîndurător tot timpul?
‎De la cine crezi că mi se trage?
‎Ce o să faci?
‎Speram să vorbim despre ce o să faci tu.
‎Aș vrea să te ofer ‎ziarului ‎The Manchester Guardian...
‎să scrie un profil în profunzime ‎despre tine.
‎De ce? De ce nu ‎The Daily Telegraph, ‎The Daily Mail
‎sau cineva care ar fi amabil?
‎Pentru că, ținând cont ‎de dezaprobarea publică,
‎susținerea celor mai aprigi critici ar fi ‎o schimbare majoră.
‎Dacă ne susțin.
‎Ești cea mai econoamă, chibzuită,
‎discretă și nepretențioasă ‎membră a regalității.
‎Doar tu poți salva situația.
‎Cu secretarul de presă.
‎John, am primit un apel ‎de la secretarul de presă de la Palat.
‎Nu-mi spune! Vor scuze, ‎mă fac nepatriotic, trădător...
‎Ne-au oferit un interviu cu prințesa Anne.
‎Cu dra Încruntată?
‎Da, și mai straniu de atât,
‎te-au cerut pe tine să scrii articolul.
‎Și-au pierdut mințile.
‎- La poarta nordică, domnule. ‎- Am înțeles.
‎John Armstrong de la ‎The Guardian, ‎în vizită la Anne.
‎Cine?
‎Prințesa Anne, pentru interviu.
‎Da, domnule. Pe aici.
‎- Așteptați aici, vă rog. ‎- Mulțumesc.
‎- Acum, Yaya. ‎- Ce?
‎Fuguța!
‎Du-te!
‎Dle Armstrong, nu ați primit mesajul?
‎Alteța Sa, prințesa Anne...
‎nu se simte bine.
‎Are o răceală gravă și este indispusă.
‎- Nu mi s-a spus. ‎- Regret. Vă conduc eu.
‎Cine e?
‎- Cine? ‎- Maica.
‎E... prințesa Alice..
‎Cine?
‎Mama Alteței Sale Ducele de Edinburgh.
‎Ar vorbi cu mine?
‎Sigur că nu. Dacă nu vă supărați...
‎- O pot întreba. ‎- Nu ar fi adecvat.
‎- Dle Armstrong... ‎- Bună ziua!
‎Bună ziua, sunt John Armstrong.
‎Scriu un articol despre familia regală.
‎- Vă pot pune câteva întrebări? ‎- Ce?
‎John Armstrong, de la ‎The Guardian. ‎Îmi acordați un interviu?
‎Desigur.
‎A acceptat.
‎Cu ce te pot ajuta, drăguțule?
‎Cred că oamenii din această țară
‎ar fi foarte interesați ‎să o cunoască pe soacra reginei.
‎- Cu adevărat? ‎- Da.
‎Așadar... să începem cu începutul.
‎Dar sunt antică.
‎Vom sta aici foarte mult.
‎Am tot timpul din lume.
‎Atunci...
‎M-am născut la Castelul Windsor.
‎Regina Victoria însăși a fost prezentă ‎la nașterea mea.
‎Așa a fost?
‎Toți m-au crezut un copil încet.
‎Încet? În ce sens?
‎- La mers? ‎- Nu, dragule.
‎Înceată aici.
‎Așa...
‎M-am născut surdă.
‎Regret.
‎Dar erați normală în rest?
‎Așa am crezut.
‎Dar alții nu au fost de acord. ‎Am fost diagnosticată cu schizofrenie.
‎Am fost trimisă la azil.
‎- La un azil psihiatric? ‎- Da.
‎M-a tratat Sigmund Freud.
‎Nu era un om blând.
‎Continuați.
‎Am fost acolo puțin peste doi ani.
‎Am reușit să evadez.
‎ELECTROȘOCURI...
‎ISTERIA EI...
‎THE GUARDIAN ‎SFÂNTA REGALĂ
‎Bubbikins.
‎„Este o glumă obișnuită...
‎că vizitele soacrei sunt de coșmar.
‎Dar vizita acestei soacre ‎este o adevărată binecuvântare.
‎Căci prințesa Alice este o ființă rară...
‎Un membru al familiei regale
‎care a suferit mai mult decât noi toți,
‎a lucrat mai din greu decât noi
‎și a creat mai mult bine decât noi.
‎Născută cu surzenie, ‎a fost întotdeauna neînțeleasă,
‎marginalizată și subestimată.
‎Doctorii au supus-o unor adevărate orori.
‎I-au iradiat uterul ca să-i inducă ‎menopauză și să-i reducă libidoul.
‎I-au făcut electroșocuri ‎ca să-i trateze isteria.
‎Însă, în loc să se înăsprească,
‎prințesa Alice și-a dedicat viața ‎muncii caritabile, serviciului public
‎și luptei pentru dreptate socială, ‎adesea cu enorme riscuri personale.”
‎Continuă tot așa.
‎E o scrisoare de dragoste.
‎Îți datorez scuze.
‎Pentru ce?
‎Pentru lipsa de credință.
‎Tot timpul ăsta, te-am ascuns de camere,
‎când, în mod evident, ‎trebuia să fii în prim-plan.
‎Dacă cineva datorează cuiva scuze...
‎amândoi știm că e tocmai pe dos.
‎Măcar surorile tale au avut o mamă ‎pentru un timp.
‎Când am fost izgoniți din Grecia...
‎nu am putut îndura.
‎Aveam nevoie de îngrijire.
‎Aveam nevoie de ajutor.
‎Dar nu ți-au oferit ajutor.
‎Ci tortură.
‎S-au străduit.
‎Nu. Tratamentul a fost barbar.
‎Curajul tău în a depăși experiența ‎a fost remarcabil.
‎Nu am făcut-o singură.
‎Nu aș fi putut.
‎Am avut parte de ajutor ‎la fiecare pas.
‎Bubbikins, ai spus ceva ‎despre lipsă de credință.
‎Cum îți e credința?
‎Adormită.
‎Poftim?
‎Adormită.
‎Nu e bine.
‎Fie ca acesta să fie darul unei mame...
‎pentru copilul ei.
‎Un sfat.
‎Găsește-ți o credință.
‎Ajută. Ba nu...
‎Nu doar ajută.
‎Este totul.
‎Se pare că se înseninează.
‎Ce zici de o plimbare?
‎Reprogramăm prânzul ‎cu Lordul și Lady Casey în data de 12.
‎Aveți timp pentru parada ‎Escadronului Pavilionului Regal
‎la școala aviatică RAF ‎de la Little Rissington în data de 9.
‎Foarte bine. Mulțumesc, Michael. ‎Asta e tot?
‎Mai e ceva, doamnă.
‎Documentarul despre familia regală
‎a stârnit interes mare ‎printre posturile străine.
‎Canadian Broadcasting Corporation, ‎Australian Broadcasting Corporation.
‎- CBS din SUA... ‎- Nu.
‎- Doamnă. ‎- Nu e cazul.
‎Am înțeles.
‎Am înțeles că BBC vrea să-l redifuzeze ‎peste trei săptămâni.
‎Nici asta.
‎De fapt, cred că nu ar trebui ‎să mai fie văzut de cineva vreodată.
‎Te ocupi tu?
‎Da, doamnă.