EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Deres Majestet.
Alle hos postverket er henrykt over det nye frimerkeportrettet.
De ser det som en stilfull avspeiling
av Hennes Majestets livsreise fra ung kvinne til...
Gammel kjerring?
Firebarnsmor og veletablert regent.
Selv postvesenets direktør bemerket at de to portrettene,
av den unge og den noe eldre dronning, er tilnærmet identiske.
Direktør Bevins er meget elskverdig.
Han er også en skamløs løgner.
-Bare noen ørsmå forandringer. Håret... -Så mangt har forandret seg.
Men slik er det nå. Årene farer pent med de færreste.
Lite å gjøre med det.
Man kan bare se fremover.
Harold Wilson måtte klare å anspore velgerskaren
til å så splid blant de konservative, sikre Labour marginalvelgerne,
og hindre de liberale i å gjøre det for skarpt.
Sir Alecs posisjon er også truet av de liberale. De har fått en real oppsving.
Under valget i 1950 kollapset Labour-flertallet
etter en tid med synkende oppslutning,
påvirket av situasjonen i Korea og gjenopprustningen...
Å vinne et valg er aldri enkelt...
-Skru den opp, takk. -Sir.
Motstandernes lovnader lyder gjerne langt mer forlokkende.
Så meget man ikke kan vite. Bare været kan skylle bort ethvert spor av håp.
På et blunk hadde Wilsons liv forandret seg.
Å nei!
Hva?
Winston har fått slag igjen.
-Stakkars mann. -Jeg får stikke innom ham i dag.
Du er klar over at om han vinner i dag, så vil han ha oss fjernet?
-Hvem? -Wilson.
Halve kabinettet hans vil bestå av rasende anti-monarkister.
Som vil ha våre hoder på staker.
Vive la révolution.
Dog tviler jeg på at de snakker fransk der i Halifax,
eller i Huddersfield.
-Den gamle orden. -Eller hvor han nå er fra.
Den gamle gutteklubben, og de bekvemmelige...
Jeg har endog hørt rykter om at han er en KGB-spion.
Mr. Wilson? For noe tull.
Og at hans forgjenger, Hugh Gaitskell, ble forgiftet av russerne,
for å gi plass til deres mann.
-Hvem sa dette? -En venn fra lunchklubben. Han mente
at Wilson skal ha blitt rekruttert under et handelsoppdrag i Russland.
KGB skal til og med ha gitt ham et kodenavn. "Olding".
Vel, om du vet det, og kompisen din vet det,
så gjør nok MI5 det også.
De må ha konkludert med at Mr. Wilson har sitt på det tørre,
ellers ville de foretatt seg noe.
Med mindre de aldri forventet at han ville nå så langt.
-...brutale... -Ingen gjorde det.
...vitenskapelige metoder brukt i sovjetindustrien.
Det er helt åpenbart at kun staten bør inneha den slags makt.
God morgen, Deres Kongelige Høyhet.
Sir? Bare en påminnelse om lunchen kl. 13 på Mirabelle...
Si til henne at jeg uteblir.
En Labour-statsminister...
-Kom igjen. Av sted med deg. -Sir.
God morgen, Deres Kongelige Høyhet.
Hvem er du?
Jeg er ny.
Jeg formoder at "ny" ikke er navnet ditt?
Nei.
-Så, når jeg spør deg... -Violet, ma'am.
Hvor er hun andre?
Hun... Hun tykke.
Hun sluttet, ma'am.
Etter et nervøst sammenbrudd.
Ja?
God morgen, ma'am. Lord Snowdon ber seg unnskyldt.
-Hva? -Han skal ut på et fotografoppdrag.
-Hva? -For valgdagen.
-Nei! -Han vil prøve å rekke kaffen senere.
Nei!
Tony.
Åpne døren!
VALGLOKALE
Deres Majestet, Deres Kongelige Høyhet.
Sir Anthony, hva skjer her?
Vi forbereder den forestående utstillingen ved Guildhall-galleriet, ma'am.
-Med våre malerier? -Portrettkunst fra tidlig moderne tid.
De gikk også med på å si noen ord.
-Ja vel? -Det var uklokt.
Antagelig.
-Hvem har malt det? -Annibale Carracci.
Aldri hørt om.
Og dette?
-Artemisia Gentileschi. -Aldri hørt om ham heller.
Henne, sir.
Dette er ikke en familie av kunstkjennere.
Nei, vi er heller landsens folk.
-Primitive. -Det vil jeg da ikke si.
Men det var det jeg nettopp sa. Sier du meg imot?
Jeg har alltid ment at både Dronningen og Dronningmoren har et øye for slikt.
På deling, mener du?
Ett hver.
Men ja, kjære.
Jeg drar.
Vik blikket.
Lykke til hos Winston.
Om jeg skal si noen ord,
kan du tilgodese meg med en av dine gjennomganger først?
-Med glede. -Din forgjenger hadde lite tålmod med meg.
Mens du alltid har evnet å gi meg følelsen av å være om ikke lærd,
så heller ikke dum, hvilket gleder meg.
I så måte, hva vil du si utgjør den "tidlige moderne tid"?
Slutten av middelalderen til starten av Den industrielle revolusjon.
Fra det sene 1400-tallet til det sene 1700-tallet.
Og hvilken tid befinner vi oss i nå? Den skrekkelig moderne?
Det beror nok på utfallet av dagens parlamentsvalg.
-Har du stemt? Om jeg får spørre? -Det har jeg, ma'am.
-Konservativt. -Virkelig?
-Jeg antok at du sognet til venstresiden. -En gang i tiden, ja. Ikke nå lenger.
-Hvem har malt denne? -Rembrandt. En eldre mann i militærdrakt.
Et herlig gåtefullt preg.
Apropos gåtefull, hva mener vi om Mr. Wilson?
-Man hører jo visse rykter. -Rykter, ma'am?
At KGB slo kloen i ham under et handels- oppdrag i Moskva. Det må være oppspinn.
Jeg ville ikke avfeid det sånn helt uten videre.
Å besøke Russland på den tiden, som en ung og lettpåvirkelig sosialist...
Det er ikke usannsynlig at han ble introdusert for mer radikale tankesett.
Men Mr. Wilson er eldre blitt,
og ganske sikkert klokere.
Som Harold Wilsons liv har forandret seg.
Han var en ledende opposisjonspolitiker, og nå leder han selve opposisjonen.
En mulig statsminister og embetsmann.
De konservative kan tåle et begrenset tap.
Dronningen er her.
Det gir dem et lite, men tilstrekkelig flertall.
-Kjære Winston. -Deres Majestet.
Ikke reis deg.
Hvordan føler du deg?
Fengslet, ma'am.
-Dette er nervepirrende saker. -...de avgjørende stemmene. I Midlands...
-Tror du Mr. Wilson har en sjanse? -Jeg er redd for det.
Jeg tror vi må belage oss på å kjenne sosialismens kalde vinder
feie over landet nok en gang.
Jeg bør nok ikke fortelle dette,
men da jeg var statsminister,
oppsøkte en ung Mr. Wilson meg for å be om tillatelse til å reise til Russland
på vegne av... det der...
Handelsdepartementet.
Ja. Handelsdepartementet.
En av de første vestlige politikerne som tok seg bakenfor jernteppet.
Jeg husker jeg tenkte den gang at han der bør vi nok holde øye med.
...ser stadig tydeligere tegn på hvem som vil gå seirende ut.
Jeg kan ikke forestille meg noe slikt.
Å ha en statsminister man ikke stoler på.
Sammenlignet med hvordan du var...
Jeg var en fæl tyrann.
Du var min reddende engel.
Gav meg et tak over hodet.
Gjorde meg rak i ryggen.
Og styrket mitt hjerte.
Du var kompasset som ledet og veiledet meg.
Ikke bare meg, men oss alle.
Hvor ville Storbritannia vært uten sin...
...største brite?
Gud velsigne deg, Winston.
Etter en generasjon med konservativt styre
som har gitt oss nedgangstid, skandaler og et nasjonalt skille...
Kom igjen, Margot. Gi oss én låt til.
Ja, Margot. Din tur.
Milde Jesus.
Labour sikrer seg nok en seier, hvorpå de konservative hittil har mistet 3,5 %...
....de godt og mindre godt stilte...
SPIS DE RIKE
...ingen av partiene har sikret seg tilliten fra flertallet av velgerne,
hvilket indikerer ikke bare en dyptloddende misnøye med regjeringen,
men også at hele den politiske eliten har sviktet.
Bravo!
Takk.
...som fortløpende kommer inn.
Ja, Labour har flertallet!
Labour vil danne landets neste regjering.
I morgen vil folket våkne til et nytt Storbritannia,
et land hvis skjebne hviler tungt i hendene på Mr. Wilson.
Nå setter vi over til Transport House, der Labours stab og støttespillere samles,
for å få inntrykk av feiringen.
Etikettereglene er som følger: Når De annonseres, bøyer De nakken.
Ved første møte er det "Deres Majestet". Deretter "ma'am", la det rime på "ham".
Når De går, er det igjen "Deres Majestet".
Sett Dem ikke før henne, snakk ikke før hun gjør det.
Avstå fra all fysisk kontakt, utenom å ta hennes hånd, men kun om hun tilbyr den.
Ingen småprat utenom på hennes initiativ. Mot slutten ringer hun. Jeg henter Dem.
Bøy nakken og beveg Dem bakover mot meg.
Lederen for opposisjonen, Deres Majestet.
Mr. Wilson.
Takk.
Deres Majestet.
Landet har talt. Deres parti har vunnet valget.
Det er min plikt, som regent, å be Dem danne regjering i mitt navn.
Gratulerer, statsminister.
Jeg antar jeg burde innlede med en unnskyldning.
-For hva? -For å ha vunnet.
De satte min forgjenger høyt og ville nok ha foretrukket om han fikk beholde jobben.
Det er min plikt å avstå fra preferanser.
Men alle har vi dem. Det er ikke til å unngå, det ligger til vår natur.
Jeg ser fordelene med en som sossen Alec. En De kan diskutere veddeløp med,
en av god skole og avstamning som vet å holde bestikket riktig,
ikke en slubbert som meg.
Nå ja.
Men landet var av en annen oppfatning.
De hadde fått nok av rotet de konservative etterlot seg
og kaoset de forårsaket.
Stadig økende område- og boligpriser. Raseopptøyer. Sexskandaler.
Omfattende arbeidsledighet, utestengelse fra Fellesmarkedet
og et årlig handelsunderskudd på 800 millioner pund.
Ingen misunnelsesverdig arv, nei.
Hvordan vil De bedre betalingsbalansen? Med devaluering?
Nei, ma'am.
Andre Labour-regjeringer har nedskrevet pundets verdi uten å lykkes,
og partiet mitt kan ikke risikere å bli sett på som "devalueringspartiet".
Dette handler også om landets stolthet.
Vi er fortsatt en stor nasjon, og pundet har en stor symbolverdi.
Det må ha vært vanskelig å venne seg til.
Hva da?
Å selv være en del av det symbolet. Deres ansikt er på alle mynter og sedler.
Nei.
Jeg husker da jeg for første gang fikk se min fars ansikt på en shilling,
og hvor underlig det fremstod.
Samtidig som jeg innså at jeg en dag ville se mitt eget ansikt der.
Man kan aldri vite hva fremtiden vil bringe.
Så De for Dem å bli statsminister?
-På ingen måte. -Og hvorfor skulle De vel det?
-Mr. Gaitskell var ennå en ung mann. -Det var han.
Ingen kunne forutsett hans bortgang.
Nei.
-Meget plutselig. -Ja.
Og uventet.
Ja.
Vi forvalter vår skjebne som best vi kan.
Så sannelig.
Jeg vet ikke hva jeg hadde forventet.
Alle hans forgjengere,
Churchill, Eden, Macmillan, til og med Alec,
var hver på sin måte durabelige.
Sanne statsmenn.
Men Wilson er hverken gammel eller ung,
høy eller lav, høyrøstet eller lavmælt,
varm eller kjølig.
Han synes å være uten bakgrunn. Fullstendig ubemerkelsesverdig.
Slik en god spion bør være.
Hva sa du?
Er det ikke slik en god spion bør være?
Forglemmelig. Ubemerkelsesverdig. En som ikke skiller seg ut i mengden.
Slik vi sa om Henry. Eller hva, kjære?
Hva?
At du ville vært den perfekte spion,
siden ingen kunne huske å ha møtt deg.
Jeg vil påstå at det er en smule bedre
enn marerittene folk fikk etter å ha truffet deg.
Vi ynder å erte hverandre.
Med Tony kan man aldri vite hvem man vil stå overfor,
fra ett øyeblikk til det neste. Han er omskiftelig.
Veksler mellom å elske og hate... Mamma! Du hører ikke etter.
Selvsagt gjør jeg det.
Tony hater deg da ikke.
Jeg tror han begynner å gjøre det.
Du må forsøke å ikke la ham ta knekken på deg slik.
-Dere to skal jo snart reise til Amerika. -Ja.
Da vil dere være sammen døgnet rundt og må samarbeide om alt.
Faren din og jeg syntes alltid at slike turer førte oss nærmere.
Jeg håper du har rett.
-Takk. -Sir.
-Fra Margot. -Så herlig. Virkelig.
-Hvordan visste du det? -Margot!
Sytten minutter fra dør til dør. Det må være ny rekord til lands.
Er det noe mat igjen eller har dere spist alt? Deres Majestet.
Deres Majestet. Beklager så meget.
-Gratulerer med dagen, Henry. -Tony, hvor ble du av?
Nei, se!
-Hallo! -Tony.
Tony, kjære, sett deg her hos din kone.
Hvorfor det? Jeg ser henne hele tiden.
Hun sier selv at hun ikke ser deg noe av tiden.
Fordi han alltid er ute på jobb, på reise eller på vannski.
Det er min nye lidenskap.
Deres Majestet, telefon til Dem.
-På innsjøen i Sunninghill. -Den er nydelig!
-Det er en gyselig, liten dam. -Som jeg kan opplyse at vi eier.
-Jeg deler båt med Simon Sainsbury. -Du må trekke den opp.
Tanken er å holde seg mest mulig ute...
Du, så henrivende. Tusen hjertelig takk, Elizabeth. Virkelig henrivende.
Gratulerer med dagen
Gratulerer, kjære Henry
Gratulerer med dagen
-Hurra! -Det får holde.
Winston er død.
Fyr!
MI5s HOVEDKVARTER I LONDON
Sjefen for CIAs avdeling for kontraetterretning er på telefonen.
-Jeg ringer ham opp igjen. -Han ringte via Juliet, sir.
Statsoverhoder fra hele verden har ankommet, og strømmer nå...
Mine herrer.
...denne Samveldets ærverdige moderkirke.
JUSTISDEPARTEMENTET
-Jim? -Martin.
En mann ved navn Michael Straight har overgitt seg til oss her ved JD.
Gi meg en høytstående etterretningsoffiser.
Han hevder å være en sovende spion i arbeid for russerne.
Han sier han har informasjon som vil avsløre en høytstående KGB-muldvarp
i det øverste britiske samfunnslag.
-Hvor er han nå? -Washington.
Vi kan sette ham på et fly innen i morgen.
Vi er samlet her i dag, som representanter for dette landets folk,
for å komme sammen i bønn i anledning gravferden til en stor mann,
som på beundringsverdig vis har tjent sitt fedreland,
med selve vår frihet som sitt kall.
Vi skal minnes i takknemlighet
med hvilken styrke han stod oss bi,
da vi trengte det som aller mest,
som en nasjonens leder og forbilde,
med sin ukuelige handlekraft og utrettelige aktsomhet.
Mitt navn er Michael Straight.
I vissheten om ethvert menneskes tilbøyelighet til fristelser og feilskjær,
ber vi om at vi, sammen med ham,
måtte kunne få være blant dem som skjenkes tilgivelse for sine synder
og en plass i Det himmelske rike.
Jeg var student ved Cambridge.
Og det var på den tiden at jeg først ble oppsøkt
av medlemmer av Kommunistpartiet.
Jaha.
Jeg skal avtale med Hennes Majestet og så ringe Dem opp igjen.
Generaldirektøren for MI5, Mr. Furnival Jones, Deres Majestet.
Deres Majestet. Takk for at De tok Dem tid.
Jeg må dessverre meddele at vi har blitt oppsøkt av en forhenværende russisk agent,
som har utpekt en muldvarp i det øverste britiske samfunnslag.
Så det stemmer.
-Ma'am? -Jeg har hørt ryktene.
Først avfeide jeg dem.
Men etter å ha tilbragt tid med ham personlig og tett på,
blir man stadig mer mistenksom.
Akkurat.
At han har fått holde det gående så lenge, uten å bli oppdaget,
er en fryktelig pinlig affære for alle oss involverte.
Dette må håndteres med den største diskresjon.
Det var derfor jeg ville snakke med Dem. For å se om vi kan legge lokk på det hele.
Hva?
Det går da ikke!
En russisk spion i Downing Street?
De ryktene, ja. De refererer til Harold Wilson.
-Ja. -Jeg må bare beklage, ma'am.
Ja, det er en kjent sak at KGB gjorde gjentatte forsøk
på å rekruttere Wilson da han var yngre og dro på handelsoppdrag.
Han reiste hyppig til Russland i de årene.
Men argumentene for at russerne skulle ha lyktes, er så svake
at vi allerede har avskrevet dem.
Og forgiftningen av Gaitskell?
Gaitskell ble ikke forgiftet. Han døde av lupus.
Faktum er at om russerne så hadde forgiftet Gaitskell,
ville den som tjente mest på det, vært George Brown, ikke Harold Wilson.
Wilson var ingen hovedkandidat til å ta over partilederrollen da.
Så, ingen russisk spion i Downing Street?
Nei.
Men det kan synes...
...som at der finnes en ved Buckingham Palace.
Straks vi betrakter et maleri, ønsker vi å bli kjent med det.
Forstå det.
Men finnes det egentlig den ting vi fullt ut kan forstå?
Bare se på vår bebartede lurendreier.
En venetiansk falskspiller som opprinnelig ble tilskrevet Tizian,
før nye bevis kom for dagen og avdekket at han ble malt av Lorenzo Lotto.
Som årene går, øker vår viten.
Sannheter kommer for en dag.
I senrenessansen syntes alle malerier, hvert eneste mesterverk,
å være fullspekket med skjulte hensikter og utallige hentydninger.
Annibale Carraccis En allegori over sannhet og tid,
ble malt i 1584 eller 1585.
Denne bevingede karakteren
redder en ung kvinne, sin datter, fra mørket.
Han er Tiden.
Hun er Sannheten.
Og karakteren vi ser lenger nede, nedtråkket av Sannheten, er Sviket.
Carraccis budskap er tydelig.
Vær tålmodig. Sannheten kommer for en dag.
Jeg er redd jeg nå kan bekrefte at konservatoren for slottets kunstsamling,
Sir Anthony Blunt, var fjerde medlem av spioncellen fra Cambridge.
Maleriets utledbare budskap gjenspeiles i virkeligheten.
I likhet med Lottos maleri ble også dette restaurert etter en viss tid,
og det ble avslørt at Sviket bærer to ansikt.
Hun har et annet, forferdende oppsyn.
I tillegg til å ha gjort karriere som en fremstående kunsthistoriker
og medlem av Det kongelige hoff,
har han i femten år vært i aktiv tjeneste som KGB-muldvarp.
Han har utlevert nesten 2000 dokumenter med ømtålige militærhemmeligheter
til Kreml.
Sannheten kan hvile under overflaten, begravet eller bortglemt,
men tiden har en egen evne til å avdekke den.
Som i Kjøpmannen i Venedig:
"Sannheten ser dagens lys.
Drap kan ikke dølges lenge.
En manns sønn, kan hende,
men til sist trenger sannheten igjennom."
Takk.
Vi håpet opplysningene ikke stemte.
Vi hører slike beskyldninger stadig vekk. Men...
Senere fikk vi anholdt og avhørt Blunt, og...
Jeg må meddele at han har tilstått.
Alt sammen.
Hva blir neste steg?
Han er en landsforræder.
Han bør stilles for retten og få sin fengselsstraff.
De må gjerne kaste nøkkelen også.
Med mindre man følte at å avdekke Blunts forræderi,
kunne gjøre skaden enda større.
Så, skal det forties?
Hvordan?
Det kunne visst gjøre ubotelig skade på etterretningstjenestens omdømme.
Det at det tok så lang tid før han ble oppdaget,
kan, i neste omgang, få svært graverende konsekvenser for vårt forhold til USA.
Deres velvilje overfor oss synger på siste verset som det er.
Én systemsvikt til, og vår troverdighet er en saga blott.
Hva foreslår de?
At vi lukker øynene for dette og lar en forræder,
en landsfiende, få leve videre som en fri mann
og beholde sin karriere og sitt omdømme,
for å unngå å stille MI5 i forlegenhet?
-Mannen burde bli skutt. -Jeg er enig.
Og i stedet må jeg stå der og hylle ham under utstillingen.
Hvordan skal jeg gjennomføre den talen? Jeg vil sette ordene i vrangstrupen.
I kveld står vi her
omgitt av noen av de største skattene i Den kongelige kunstsamling.
Her kan vi beundre begavelsen til Rubens, Tizian, Rembrandt og Holbein.
At vi er i stand til å få noe ut av dette, verdsette og forstå det,
beror på en annen manns begavelse:
Det er hans enestående kunnskap og visjon som har ledet frem mot dette.
Sir Anthony Blunt.
Takk.
Han har stått som kurator for utstillingen og gitt mening til mysteriene,
samt avslørt hva som egentlig går for seg under overflaten.
Selv hadde jeg aldri et slikt perspektiv på kunsthistorie.
Som en etterforskningens kunst. Man løser gåter, finner spor
og får rede på hemmeligheter.
Det har vært meget opplysende.
Jeg likte spesielt godt portrettet som viste seg å ha
en annen person liggende på lur under overflaten.
Var det treffende nok, Sir Anthony?
Eller famler jeg som vanlig rundt i blinde?
Ikke en annen person, ma'am. Den samme personen.
I tidlig moderne tid var det ikke uvanlig, når kunstneren hadde fullført sitt verk,
at mesenen vurderte det og forlangte seg mer fordelaktig fremstilt.
Hvorpå kunstneren malte en ny versjon over den gamle.
Så ikke to ulike personer?
To ulike versjoner av den samme personen.
Som like gjerne kunne vært to ulike personer.
Den forskjønnede versjonen som de ønsker å vise frem,
og deres mindre attråverdige, sanne jeg, som de skjuler.
Det har endog et navn. Palimpsest.
Det brukes primært om manuskripter. "Pentimento" brukes om malerier.
Pentimento.
Jeg tror jeg snakker på vegne av oss alle
når jeg sier at ingen av oss vil klare å stole på
eller betrakte noe som helst på den samme måte igjen.
Statsminister.
Deres Majestet.
Så fint at De kom.
Det gir meg sjansen til å unnskylde meg.
-For hva da? -Det er ingenting De trenger å forstå.
De skal bare vite at jeg tok skrekkelig feil av Dem,
og jeg vil benytte anledningen til å beklage det.
Er De opptatt av kunst?
-Kunst? -Ja, kunst. Malerier.
Nei, egentlig ikke.
Jeg er samfunnsøkonom. Med forkjærlighet for statistikk.
Jeg liker best å jobbe med tall.
Man kan stole på tallene. De er ærlige.
Der finnes ingen mysterier eller svik eller allegorier.
Man vet hvor man har dem.
Man vet hva man får.
Jeg foretrekker det slik.
Jeg er hjertens enig.
Hans Kongelige Høyhet vil ha et ord med Dem.
Ha meg unnskyldt.
Det minste du kunne gjort, var å trekke deg unna i det stille,
ikke tvinge oss til å måtte leve under samme tak som deg.
Men skulle du gjort det rette,
det som er anstendig og hederlig,
ville du ikke ant hvor du skulle begynne.
Jeg har iallfall tenkt å holde et øye med deg.
Og begår du et eneste overtramp, din svikefulle snok,
skal jeg angi deg og få deg fengslet.
Jeg ville tenkt meg grundig om før jeg gjorde noe slikt, sir.
Tenk over hvilken posisjon De selv befinner Dem i.
Hva er det du snakker om?
De husker nok at da det stormet som verst under Profumo-sexskandalen,
var det snakk om at et medlem av kongefamilien var involvert.
Ingen visste hvem,
men det ble hevdet å skulle være en høytstående representant.
Svært høytstående.
Da osteopaten som stod i sentrum for skandalen, Stephen Ward,
tok sitt eget liv,
ble det påstått at en rekke portretter av denne høytstående kongelige
ble funnet hjemme hos ham.
Og mange var naturligvis interessert i å slå kloen i disse portrettene.
Heldigvis klarte noen som nyter aktelse og gode forbindelser i kunstmiljøet,
å sørge for at de ikke havnet i feil hender.
Jeg kjente aldri Stephen Ward i egenskap av noe annet enn osteopat.
Om han nå skulle ha tegnet meg, må det ha vært etter fotografier.
Alle snakker vi oss selv til rette for å samle fortidens tråder.
I den grad at våre forstillelser, om vi gjentar dem for oss selv ofte nok,
forvandles til sannhet.
I vår egen og omverdenens oppfatning.
Tro meg, jeg ser gjerne at Deres sannhet regnes som selve sannheten.
Det er til det beste for alle.
Tenk så grusomt det ville være, for eksempel,
om de bildene skulle sett dagens lys nå.
Hvilket oppstyr de ville skape.
Hva tjener det til?
Det er fortiden.
-Ha meg unnskyldt. -Selvsagt, Deres Majestet.
Anthony Blunt ble fritatt for all straffeforfølgelse.
Han fortsatte som dronningens kunstkonservator
til han gikk av med pensjon i 1972.
Dronningen nevnte ham aldri igjen.
TIL MINNE OM
Tekst: Hilde Jørgensen