EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Mine venner...
Mine venner!
Vi møtes her i dag, ikke som ghanesere, guineanere,
marokkaner, algeriere, senegalesere eller maliere,
men som afrikanere...
...som er trette av respektløsheten og misbruket
fra fortidens korrupte og imperialistiske stormakter.
Tiden er nå kommet for å danne ny allianser.
Med dem som forstår Afrikas betydning fra et strategisk ståsted...
...og er villige til å forholde seg til oss som likemenn.
Ikke som sine underordnede...
...og ikke som sine slaver.
Dette er vår tid.
Vi må velge vår egen skjebne!
Et sosialistisk styrt Afrika!
For afrikanere!
Det har utvilsomt sett bedre dager.
Vi ber skogvokterne hugge det ned når sesongen er over.
Men det gamle eiketreet holder stand. Så vidt det er.
Men hun virker så gammel! Utgammel!
-Hun vil uansett måtte felles med tiden. -Synd!
-Været bedrer seg nok ikke. -Husker De barnebarnet mitt, Daniel?
Ja, selvsagt. Jeg var til stede i dåpen hans.
Stemmer.
Vi må få deg tilbake, ma'am, og inn fra regnet.
Ja, nemlig.
Jeg får hente startkablene, motoren har tatt kvelden.
Enda en gang?
-Kan jeg hjelpe Dem, ma'am? -Ja, takk.
Trekk. Trekk!
-Er alt i orden, ma'am? -Alt vel, takk.
Her avventer æresgarden Mr. Kennedys ankomst.
Det gleder franskmennene at han kom til Paris før han møtte Khrusjtsjov i Wien.
Når er det, etter din mening, om man etterstreber en ærlig livsførsel,
at man må begynne å omtale seg selv som "middelaldrende"?
Nei, nå må du gi deg. Du er fremdeles bare ungpiken.
Jeg fikk øye på meg selv i et speil i dag.
Jeg så ut som en gammel dame.
Du er ikke engang ferdig med å føde barn.
Sant nok.
Så gjør familien din fulltallig, la din førstefødte fullføre skolen,
og så kan du være middelaldrende.
Når den tid kommer, er jeg utgammel.
Her ser vi ham ankomme Paris...
-Å! Ikke det! -Nei, ikke nå igjen!
-Vær forsiktig, mamma! -President...
Hold opp, det er et leiefjernsyn!
Nei.
Der har vi det, godt gjort!
Denne makaroni og ost-gryten er himmelsk.
Hele denne helgen har vært himmelsk.
-Dessverre må jeg dra i morgen tidlig. -Men hvorfor det?
De kommer til middag.
-Kennedy-paret? -Først Wien med Khrusjtsjov, så Paris,
og dernest London. Vi skal ha et uformelt middagsselskap på Buckingham Palace.
Hun er så ung. Jeg trodde alltid at hun var like gammel som deg.
Hun er det.
Å nei!
Takk.
Nei, se, der har vi henne.
...snakket om ynden og elegansen til Mr. Kennedys kone, Jackie.
Ja, Jackie stjal ofte hele forestillingen.
Hun er nå yndig, er hun ikke?
Jo.
Ett altoverskyggende viktig tema på dagsordenen, ma'am:
Ghana.
Vår økende bekymring for Nkrumahs forsterkede fiendtlighet overfor vesten.
Tar han avstand fra Samveldet?
Jeg ville heller sagt at han er på sprang ut døren.
Og inn i hvilken favn?
Russernes, ma'am.
I går mottok han besøk fra Bresjnev i Accra.
-Bresjnev? -Formannen i det sovjetiske presidium.
Han fløy til Ghana for samtaler om Nkrumahs planlagte demning.
-Voltademningen. -Ja, ma'am.
Var ikke Nkrumah i samtaler med amerikanerne om den?
Jo, men russerne ser på dette som en mulighet
til å overby amerikanerne, vinne innpass i Afrika og farge hele kontinentet rødt.
Bør vi ikke be amerikanerne om å komme med et bedre bud?
Jeg skal ta det opp med president Kennedy så snart han ankommer London.
-Etter hans store triumftog i Paris. -Ja, nemlig.
-Men de Gaulle liker da ikke Mr. Kennedy? -Nei!
-Verken på politisk eller privat plan. -Så hva endret gemyttene?
Førstedamen, ma'am.
Hva gjorde hun?
Bedåret le tout Paris, snurret de Gaulle rundt lillefingeren.
-Hvordan i all verden klarte hun det? -Ved å tale fransk flytende.
Det er vi flere som kan.
Og ved å innlate seg i debatt med lokale filosofer og intellektuelle,
til alle anti-amerikanske holdninger simpelthen var forduftet.
Jo, hun er vel yndig.
Og de er franske.
Hun er en imponerende begavet dame, som har fullført studier ved Sorbonne
og det prestisjetunge École Libre des Sciences Politiques.
"Den mest glamorøse og intelligente kvinne på jorden."
Det heter seg så.
Og snart kommer hun til London, hvorpå vi helst bør vise oss fra vår beste side.
-Stemmer ikke det, statsminister? -Deres Majestet.
Noe av det viktigste, mener jeg, når man skal velge ut en kjole,
er å spørre seg hvilke følelser man ønsker å kjenne på mens man bærer den.
Man vil vel primært unngå å kjenne seg... underlegen.
Nettopp. Og i særdeleshet om man er den desidert mest erfarne av de to.
-Nå, nå. -Hva rangen angår, ma'am, ikke alderen.
Og i så henseende har jeg noe helt spesielt i tankene.
Mrs. Kennedy evnet nok å bedåre i Paris, men Frankrike er tross alt en republikk.
Dette er et monarki.
Og man skal smykke seg med de fordeler man har.
Jeg la merke til noe da jeg tittet på kveldens bordsetning.
Pust inn, ma'am.
-Bare litt til. -Du gav Mrs. Kennedy til onkel Dickie.
-Der! -Ja, det gjorde jeg. På hans anmodning.
Han har mast på meg i flere uker, Og det samme har, for øvrig, din svoger.
-Berthold? -Ja!
Den slyngelen!
For ikke å glemme vår egen statsminister og den amerikanske ambassadøren.
Alle er de desperate etter å sitte ved siden av førstedamen.
Jeg kan godt sy den ut litt, ma'am.
-Nei. -Hva om jeg også gjør krav på henne?
-Jeg plasserte deg ved Theodora. -Hun er søsteren min.
Som du ikke har sett på årevis!
Hun er fortsatt min søster, og dette er, vel, du vet...
Nei, jeg vet ikke det.
Henne!
Men tilsier ikke all kutyme at det er min rett, som din ektemann,
å ha henne med høyest rang til bords?
Jo, under en statsmiddag kunne du forvente å bli plassert ved henne med høyest rang,
men for anledningen har Downing Street bedt oss, bønnfalt oss,
-om ikke å holde noen statsmiddag. -Hvorfor?
-For ikke å få flere franske horn i siden. -Hva har dette med dem å gjøre?
De Gaulle vil motsette seg at vi blir med i Fellesmarkedet, om han tror
vi har for tette bånd til amerikanerne. Så det blir en liten, uformell middag.
-I så fall kan man da sitte hvor man vil? -Jo, det stemmer vel.
Da kan jeg anbringe Dickie ved siden av min søster, og meg selv ved førstedamen.
Om du insisterer!
Å, ja da.
Jeg insisterer.
Takk, mine herrer.
Og du likeså!
Presidenten og førstedamen er ved å ankomme, ma'am.
Akkurat, ja!
Hadde du vært i stand til å være litt mindre opprømt?
Nei.
-Takk skal du ha. -Hva i alle dager er på ferde, Porchey?
Alle har gått fra forstanden!
Her kommer de.
Ærede førstedame, velkommen til Buckingham Palace.
-Takk. -President.
Hallo.
Hennes Majestet venter på dere i Den blå salongen.
Det blir en kort mottagelse før middagen, sir.
Rene massehysteriet!
-For en besynderlig oppførsel. -Meget.
-Ma'am. -Takk.
Elskling!
Nei, alvorlig talt.
-De er nærmest for kongelige å regne. -Veldig festlig, du.
Du store.
Presidenten går først.
Deres Majestet.
-Glemte å neie. -Glemte å neie.
-Mrs. Kennedy. -Deres Nåde.
"Deres Kongelige Høyhet."
Mrs. Kennedy.
God aften, Deres Kongelige Majestet.
Å, hjelpes.
Nei, alvorlig talt.
Mr. President.
-Mr. President. -Deres Nåde.
-Fikk de ikke skrivet om etikette? -Jo! Men de leste det åpenbart ikke.
Men ja. Skal vi ta fatt?
Jackie.
-Hvor tror du hun har tenkt seg? -Gudene vet.
Mrs. Kennedy. De kjenner statsministeren vår?
Det gikk visst skeis på omtrent 10 000 ulike måter.
Jeg har opplevd verre. Uten helt å huske når.
-Noe å drikke? -Ja, helst!
-Beklager, sir. -For en røre.
Jeg må si jeg føler med ham.
Bak lukkede dører i Wien ble han visstnok ydmyket av Khrusjtsjov.
Han overkjørte ham, behandlet ham som en guttunge. Ikke rart den kalde krigen...
Sensualiteten... Nei, det får vi nesten la ligge!
Det får vi la ligge.
Hold nå opp!
Så, hvordan var hun?
Aldeles herlig. Hun er betagende!
-Sier du det? -Og fryktelig kvikk.
Ja.
Hva gjør du?
-Hun vil gjerne ha en omvisning. -Vil hun?
-Jeg kan ta meg av det. -Hun spurte meg.
Nei. Det er mitt hus, så dette tar jeg meg av.
Mrs. Kennedy.
Alt i orden?
Jeg håper kona mi ikke skaper altfor mye hodebry.
De vet at De er den heldigste mannen på jorden?
Ja.
Når det er sagt, får jeg ofte høre det samme.
Ja, gjerne.
-Hvor er de på vei? -Jeg har ikke den ringeste anelse.
Og her har vi Tronsalen.
Tidlig i dronning Victorias regjeringstid ble det holdt ball og konserter her inne,
men nå blir rommet hovedsakelig brukt til mottagelser, ordensutdelinger
og kongelig bryllupsfotografering.
Skal vi fortsette?
Og her har vi slottets billedgalleri.
Dette er min tipp-tipp-tippoldefar, Georg den tredje,
som kjøpte Buckingham House i 1761 til sin hustru, dronning Charlotte.
Hvem er dette?
Det er en av herrene Pitt. Den yngre.
Hvis kjennemerke alltid har gitt meg sans for ham: hans lammende sjenanse.
Etter sigende turte han knapt å se folk i øynene.
Og like fullt ble han vår statsminister.
Dette er noe jeg kan forstå. Jeg er også sjenert fra naturens side.
Herfra kommer vi inn til våre private værelser.
Det er en snarvei.
Dette er så privat som man får det på dette stedet.
Det er her man slapper best av.
Det kan jeg forstå.
Man trenger et sted å kunne flykte til.
Jeg har alltid lurt på hvordan jeg som hater oppmerksomhet så sterkt,
kunne havne opp i en gullfiskbolle som Det hvite hus.
Men det er også en grusom logikk
i at en uutholdelig sjenert person ender opp i en slik rolle.
Dette må du forklare nærmere for meg.
Er man sjenert, prøver man å finne en sterk person til å beskytte seg.
Ja, så langt henger jeg med.
Og sterke personligheter har en tendens til å nyte en offentlig tilværelse.
De blomstrer der.
Før du aner ordet av det, er vedkommende du søkte mot for å få beskyttelse,
blitt selve grunnen til at du er utsatt.
For Jack er et stort publikum selve drømmen.
Når han driver valgkamp, pengeinnsamling eller holder taler; det er da han skinner.
Han vil meget heller tale for et publikum på 10 000, i det skarpeste rampelys,
enn å være alene... med meg.
Og hva er det du drømmer om?
Jeg trives i mitt eget selskap. Og med å være alene på landet.
Og hvor drar du da?
Til en gård, Glen Ora, rundt én time fra Washington.
I Maryland.
-Virginia. -Ja, nemlig.
-Hei, Stuart. -Ma'am.
-De spiser. -Ja, ma'am.
Nei, du godeste!
-Hei sann, valper. -Hva heter så du?
Jo, det er Sugar, og dette er valpene hennes.
Kom her. Kom her, veslemann.
-Whisky og Sherry. -Hallo.
Ja, du gjør klokt i å være forsiktig.
Dette er noe av det mest paradoksale ved at jeg har en rolle
der jeg må snakke med så mange mennesker.
Innerst inne trives jeg best sammen med dyr.
Da er vi to.
Jeg har alltid tenkt at min søster hadde egnet seg,
om ikke bedre, så mer åpenbart i førstedamerollen.
Min også! Hun er den fødte dronning.
Og den største i britisk historie, i alle fall i egne øyne.
Jeg likte henne svært godt. Og jeg som var innstilt på å avsky henne.
Men hun evnet å sjarmere meg i senk.
-Det er en sunn påminnelse. -Om hva da?
-At mennesker sjelden er slik de fremstår. -Da aner jeg ikke hva Patrick kan ha ment.
-Patrick? -Plunket.
-Jeg traff ham på Tartuffe. -En restaurant?
Et meget berømt, fransk teaterstykke, kjære deg.
-Det visste jeg da. -Gjorde du?
-Det er en klassisk tragedie. -En farse.
-Av Pissarro. -Molière.
Pissarro var en maler!
Når var sist gang du gikk i teateret?
Eller på et galleri? Eller leste en bok?
-Hvor du er usivilisert! -Takk for det, du.
Men hva var det med Patrick?
Patrick spiste middag med familien Radziwill i forrige uke,
og der var din nye bestevenninne, Mrs. Kennedy, en av gjestene.
Han ringte meg i morges for å gjengi noe av det han hadde overhørt henne si.
Og hva var det?
Det må du spørre Patrick om.
Men jeg må si at det virket litt uvennlig.
Du vet hvor sitater lar seg forvrenge når de blir gjenfortalt.
Det var sikkert ingenting.
Ikke tenk på det!
Gjør honnør!
Presenter gevær!
Ved skulderen gevær!
Ved foten gevær!
Helomvending!
-Patrick. -Deres Majestet.
Så snilt av deg å komme hit.
-Det er ikke langt. -Bor du stadig på Wellington Barracks?
Ja.
Og du reiser landet rundt og rekrutterer soldater fra de beste skolene?
Der har De meg.
Jeg har fått med meg at du traff førstedamen under en middag nå nylig.
-Hvem? -Mrs. Kennedy.
-Margaret nevnte det. -Gjorde hun?
Hvordan var det?
Hyggelig nok. Ikke særlig begivenhetsrikt.
-De kjenner jo familien Radziwill. -Nei, det gjør jeg ikke.
-Vel, maten er alltid god. -Men det var ikke maten jeg spurte om.
Jeg vil gjerne vite hva som ble sagt.
Patrick, vi er oppvokst sammen,
og det har alltid hersket ærlighet og åpenhet mellom oss.
-Ja, ma'am. -Ja.
La oss ikke forkaste den gode vanen.
La gå.
Det jeg overhørte førstedamen si...
Og jeg bør nevne at jeg satt ganske langt unna henne, så jeg kan ha hørt feil.
...var at Buckingham Palace forekom henne annenrangs, forfallent og sørgelig.
Det minnet om et vanstelt landsbyhotell.
Og at man satt igjen med et inntrykk av at dette var en sliten institusjon,
som ikke hører hjemme i den moderne verden.
Jeg skjønner.
Hadde hun noe å si om meg?
-Å, Lilibet... -Patrick!
Jeg satt ved andre enden av bordet...
Men de ordene jeg tror jeg hørte henne si, var...
...at vi til statsoverhode i dette landet har en middelaldrende dame,
som er så intetsigende, uintelligent og lite bemerkelsesverdig...
...at britenes nylig svekkede verdensrolle ikke syntes overraskende, men uunngåelig.
Vel...
Vi får invitere henne snart igjen.
TOPPHEMMELIG KUN FOR BRITISKE ØYNE
AMERIKANSK ETTERRETNINGS- TJENESTE RAPPORTERER I DAG...
SENTRALKOMITÉEN FOR SOVJET- UNIONENS KOMMUNISTISKE PARTI...
Dårlig nytt, er jeg redd. For å si det mildt.
President Kennedy er ikke lenger involvert i byggingen av Nkrumahs Voltademning.
Hvorfor?
Betingelsen for amerikansk deltagelse var at Ghana bryter båndet til russerne.
Men Nkrumah var i Moskva i går for å motta Leninordenen,
deres høyeste militære utmerkelse. Fra Khrusjtsjov personlig.
-Og hva blir neste skritt? -Gid jeg visste det.
Gid jeg hadde et ess i ermet.
Slik president Kennedy hadde sin førstedame i Paris?
Du kan jo sende meg?
Hvor da?
Til Ghana. På noe som kan oppfattes som et privat besøk.
-Kommer ikke på tale! -Det er ikke aktuelt, ma'am.
Hvorfor det? Et kongelig besøk ville vært en stor hedersbevisning.
For stor!
Det vil indikere at vi favoriserer Ghana som land.
Slik risikerer vi å skape splid med Nigeria, Sierra Leone og Tanganyika.
Å fremheve Ghana kan lede Nkrumahs ut av russernes grep og tilbake til Samveldet.
Dronningen får ikke befatte seg med simple politiske problemer.
Jo, men som Samveldets overhode vil jeg gjerne få lov til å forsvare det!
Det ville ikke være trygt. Det ville kunne provosere.
Det ville være, etter min mening,
en grov feilvurdering å sette seg på flyet dit.
"Det finnes intet argument som forsvarer dette besøket.
Det er en uetisk, grunnlovsstridig og uforsvarlig reise fra dronningens side."
Hva ville du at jeg skulle foreta meg? Ingenting?
Ikke å innlate deg på et sjakkspill med en slu bondefanger som Nkrumah!
-Nå er du bare kynisk. -Og du er godtroende!
Forrige gang du traff ham, var Nkrumah bare Nkrumah.
Nå er han Afrikas løve, som setter sovjeterne opp mot amerikanerne,
og du er lammet som løven vil fortære til lunsj.
Det beste du kan gjøre, er å bli hjemme og være den du skal være!
-En nikkedukke? -En konstitusjonell monark!
-En nikkedukke. -Om du vil!
Men det er jo hele poenget. Jeg vil ikke det.
Sir? Hun er kommet.
Takk. Så nydelige.
Skal vi gå, ma'am?
-Stans. -Stans.
-Bare et øyeblikk, ma'am. -Ja.
Journalistene.
Vent nå litt, vent nå litt!
Deres Majestet. Ghana ønsker Dem velkommen. I all ærbødighet.
Ja.
-Vi er meget glade over å være her. -Selvsagt.
Trekk dere unna! Unna!
Er dere klare?
Takk, Deres Majestet.
Takk.
Da har du gitt ham fotografiet han ønsket seg.
Det havner på alle forsider
og gjør resten av kontinentets ledere grønne av misunnelse.
Så lenge det har ønsket effekt.
Adeane her.
Sett ham over.
-En sikker oppringning til Ghana, takk. -Skal bli, sir.
Jeg trodde han gikk med på å innstille all kontakt med sovjeterne.
-Åpenbart ikke. -Vi er klare, sir.
-Mine herrer? -Takk.
Takk.
Ut.
Hallo?
Deres Majestet.
Statsminister.
Jeg fikk akkurat bekreftet at utenlandske bygningsingeniører er ankommet Ghana
-for å starte arbeidet med Voltademningen. -Men er ikke det gode nyheter, da?
Vi ba jo amerikanerne om å snu på hælen.
Sovjetiske ingeniører, ma'am.
Det viser seg at Nkrumah har satt samtlige parter opp mot hverandre.
Han har trukket alle med i dansen. Jeg er redd De er blitt utnyttet, ma'am.
Akkurat slik vi fryktet.
Elizabeth! Hva har skjedd?
God kveld, sir. Martin.
Jeg ville latt være, var jeg deg.
Sir?
Hun har bedt om å få være alene.
Hun sier hun tenker.
Ma'am.
Hva er på ferde?
Hva gjør du nå?
Elizabeth?
Dette er oberst Charteris.
Martin Charteris er på telefonen.
Det er i ferd med å oppstå en situasjon i Ghana. Hallo?
Hva er det du gjør, Elizabeth?
Jeg tror vi begge forstår betydningen av dette øyeblikket.
Ja. Men har vi forstått vilkårene?
De synes å ha innledet noen forhandlinger.
-Forhandlinger? -Få henne ut derfra!
Deres Majestet?
Å, gode Gud!
Hva er det som skjer?
Han har tatt hånden hennes.
Ett, to, tre, fir'!
De danser.
Dronningen vår danser, sir.
Med en afrikaner.
Hva? Var dette en del av avtalen?
-Var det en del av avtalen? -Så visst ikke!
-Men hva bedriver de? -Hva bedriver de?
Det er vanskelig å si.
Jeg tror de danser foxtrot.
Danser foxtrot, sir.
Mine damer og herrer,
mannen det gjør meg stolt å kunne kalle Amerikas 35. president,
men som jeg er enda mer stolt over å kunne kalle min bror.
John F. Kennedy.
Takk for det, Bobby.
Hva kjennetegner det å være amerikaner i dag?
Det er å være fremgangsrik, innflytelsesrik og privilegert.
Utvilsomt.
Men det kan også være til bekymring.
Når jeg skuer rundt meg, ser jeg et folk som er mer splittet enn noen gang.
Ikke siden borgerkrigen har vi sett noe lignende.
Det har skjedd en endring, en svekkelse,
av vår moralske og intellektuelle grunnvoll.
Våre kontrollmyndigheter fortæres, og et moralsk forfall,
med opprinnelse i Washington, sprer seg ut til hver avkrok av Amerika.
For mange av oss har mistet vår dømmekraft,
vår viljestyrke og vår bevissthet rundt vår plass i historien.
Det er på tide med fornyelse, og med en ny generasjon ledere,
ledere som kan bygge broer. Men dette klarer vi ikke alene.
Derfor appellerer jeg nå til alle dere om å gå i bresjen for denne fornyelsen,
for brobyggingen og for gjenintroduksjonen av de store amerikanske verdiene:
Frihet, toleranse og like muligheter for alle.
Dernest skal vi kunne påberope oss den rolle
og det ansvar som tilfaller ledere av en vitterlig fri verden.
Gud velsigne dere alle, og Gud velsigne Amerikas forente stater!
-Takk, sir. -Strålende!
Dere satte en spiss på denne kvelden.
Mine damer, om dere kunne følge meg...
Når den britiske kongefamilien besøker tidligere kolonier,
får det sjelden mye oppmerksomhet i USA.
Men her danser dronning Elizabeth med en tidligere undersått.
Hva er i veien, kjære?
En hvit monark og en afrikansk leder sammen skapte interesse.
Så også fra den ghanesiske lederen selv, president Nkrumah.
Gesten vant Nkrumahs respekt...
Jeg drar til Glen Ora med ungene i morgen.
-Helgen er her ikke ennå. -...de er på ny allierte...
Vi skriver onsdag. Det er nærme nok for meg.
Ikke vær sånn, da.
Ikke ta fra meg verdigheten for så å si hvordan jeg bør være.
Jeg ønsket nå bare å takke deg.
For annen gang de siste ukene har du medvirket sterkt
til endringen av en betydelig, utenrikspolitisk situasjon.
En afrikansk stat som var på full fart inn i kommunistenes vold,
er blitt overbevist om å bli værende hos Vesten.
Hva har det med meg å gjøre?
"Kjedelige dronning Tjukke-ankler"?
-Hva? -"Hennes Majestetiske Kjedsomhet"?
"Den intetsigende dronningmakt"?
Dette var visst bare noen av kommentarene du kom med under en middag i London,
som så fant veien til dronning Elizabeth, og, kan det synes, ansporet henne.
De ukvemsordene fikk henne til å trosse regjeringen,
sette eget omdømme på spill og reise til Ghana
for å mane president Nkrumah over på riktig side igjen.
Hun lyktes med et vågestykke av en dans, og alt sammen takket være deg.
De venter på deg.
Slapp av. Du kommer neppe til å støte på henne oppe på Glen Ora.
Ikke på Glen Ora, nei.
Men jeg skal innom London i løpet av hjemreisen fra India og Pakistan.
I så fall vil jeg råde deg til ikke å oppsøke Buckingham Palace.
-Beklager, "landsbyhotellet". -Det er ikke så enkelt.
Søsteren hennes avtalte en lunsj sist vi var der.
Ja, det burde bli artig.
Ut med klørne! Jeg forlanger å få alle detaljer!
Kom, Bobby.
Vi vil snart være oppe i marsjhøyden på 25 000 fot, og det gleder meg å meddele
at vi kan forvente klart og rolig vær under resten av flyturen til London.
Deres Majestet, det er kommet flere reaksjoner fra utlandet på Ghana-besøket.
-Er de positive eller negative? -Overveldende positive, ma'am.
Jeg får ta en kjapp titt, da.
Så...
The New York Times omtaler det som et "listig strategisk trekk".
"Et eksempel på et plettfritt utført politisk vågestykke."
Australske aviser er imponert over innsatsen for Samveldet.
Og The Illustrated London News
kaller det "en fremragende suksess på et personlig plan".
Skadefryd kler deg ikke.
Ghanesisk media kaller deg en sosialist.
Du godeste!
Én ting til:
Førstedamen. Mrs. Kennedy.
Hva med henne?
Staben hennes ber om en privat audiens med dronningen før lunsjen den 28. mars.
I anledning hva da?
Det sa de ikke.
-Hvor skal lunsjen foregå? -På Buckingham Palace, ma'am.
I så fall kan vi holde audiensen på Windsor Castle.
Visse situasjoner krever en festning.
Da sier vi Windsor Castle.
Blikket fremad!
Hold linjen!
Til høyre, marsj!
Gjør vei for dronningens garde!
-Venstre, høyre, venstre... -God ettermiddag, Mrs. Kennedy.
Følg meg, takk.
Denne veien, Mrs. Kennedy.
Mrs. Kennedy. Denne veien, takk.
Mrs. Kennedy, Deres Majestet.
Deres Majestet. Takk for at De ville møte meg.
Mrs. Kennedy.
Slå deg ned.
Takk.
Kan vi få teen?
Jeg ville snakke med Dem på tomannshånd forut for lunsjavtalen vår på fredag,
for å be Dem om unnskyldning.
Men hvorfor det?
Jeg tror vi begge vet svaret på det spørsmålet.
Takk.
Under en selskapelig sammenkomst like etter vårt forrige besøk,
kom jeg med enkelte bemerkninger,
noen tåpelige bemerkninger,
som jeg tror kom Dem for øre.
Dette er virkelig helt unødvendig.
Beretninger om at du hadde sagt... visse ting
kom meg da vitterlig for øre,
og jeg skal innrømme at jeg først ble en smule overrasket,
siden de ikke stod i forhold til slik jeg oppfattet stemningen mellom oss.
Men av denne jobben har jeg lært, slik du nok også har,
ikke å legge for meget i ting.
Folk kommer med ulikt begrunnede utsagn, som siden blir feilsitert og misoppfattet.
Og før du aner det, er de forvandlet til noe ganske annet,
og alle har latt seg opprøre og forarge.
De mente nok hverken å såre eller fornærme. Og hvorfor skulle De vel det?
Vi kjenner hverandre knapt.
Like fullt, det er ikke mulig å unnskylde, så jeg skal heller ikke forsøke,
men om De tillater det, vil jeg gjerne gi Dem en forklaring.
Ja, selvsagt.
Under vårt forrige besøk i London syntes antagelig Jack og jeg,
iallfall fra utsiden, å seile i medvind.
Ja, det synes jeg absolutt.
Verdens mest avholdte og berømte par.
Vel, sannheten er at jeg fremdeles slet med komplikasjoner som følge av fødselen
til sønnen vår, og Jack hadde egne helseproblemer å stri med.
Å si at situasjonen var anspent, ville være en underdrivelse.
Så da vi ankom Paris...
...gjør det meg ingenting å innrømme at jeg hadde litt glede av å briljere.
Og dernest, på Élyséepalasset...
Jeg er mannen som ledsaget Jacqueline Kennedy til Paris.
Og jeg nøt det!
...gav Jack uttrykk for at han ikke likte å havne i skyggen.
-Bak lukkede dører. -Det kan jeg forestille meg.
Andre faktorer gjorde seg gjeldende.
Legen vår.
Dr. Jacobson har for vane å foreskrive oss sine "cocktailer" forut for lengre reiser.
Med vitaminer.
Men også andre stoffer.
Som skal bidra til å pigge oss opp...
...eller roe oss ned.
Under den berømmelige middagen hadde han gitt meg noe...
En liten oppkvikker.
Jeg sa jeg trengte litt oppmuntring.
Men det løsnet visst på tungebåndet mitt.
Og siden fikk jeg høre at noen av disse skrekkelige utsagnene nådde Dem.
Jeg har ikke ord for hvor fortvilt det gjorde meg.
Tenk at jeg skulle klare å forulempe en som jeg beundrer så inderlig.
-Det var hyggelig sagt av deg. -Det er sant.
Måten De gjør jobben Deres på, og hvorledes De takler alt presset,
og de oppofrelser De personlig har måttet utstå,
for ikke å snakke om all Deres sinnsro og verdighet.
De er til inspirasjon for oss kvinner. Og dette De utrettet i Ghana...
Det var simpelthen utrolig.
Det jeg burde fortalt henne, var at jeg ikke utrettet særlig mye i Ghana.
Jeg satte meg på et fly og dro dit.
Den eneste grunnen var at jeg kjente meg aldeles ubrukelig sammenlignet med deg.
Og jeg forsøkte å konkurrere.
Og om noe, så er jeg deg en enorm takk skyldig.
Men det sa jeg ikke.
Jeg bare satt der.
Jeg lot henne si det hun ville.
-Og nøt følelsen av seier. -Ja.
Hva vil du at jeg skal komme med? En real skjennepreken?
Hadde jeg ikke fortjent det?
-Nei. -Men hun var fullstendig ute av seg.
Og sårbar og fortapt.
Du gjorde det eneste rette.
Hun fornærmet deg, og oss alle, og du er ingen helgen.
-Nei. -Det visste vi fra før.
Det løper kaldt blod gjennom de årene når det trengs.
Ja.
Hipp hurra for det, da.
Bare fortsett, ma'am. Fortsett opp bakken.
-Ma'am. -Hva er det?
De må straks tilbake til huset.
Skjønner.
-Hva er det som står på? -Jeg vet ikke.
Men noe har skjedd.
Ma'am.
Det hersket det absolutte kaos på selve åstedet.
Folk skrek og kastet seg ned ved lyden av skuddene.
Journalistene så president Kennedy ligge med ansiktet ned på setet i bilen.
Både menn og kvinner skrek. Han så blod på presidentens hode.
Dette er alt vi kan meddele fra Washington for øyeblikket.
Nå setter jeg tilbake til Radio Newsreel i London.
Hallo, London. Siste nytt fra Dallas er at presidenten fremdeles er i live,
men at tilstanden hans er kritisk.
Etter sigende ble han skutt i hodet,
mens guvernøren i Texas, guvernør Connally, ble skutt i brystet.
Mrs. Kennedy gråt mens hun prøvde å løfte ektemannens hode,
ifølge journalistene som tok igjen bilen på full fart mot sykehuset.
Visepresident Lyndon Johnson befant seg i bilen bak presidentens.
President Kennedy mottar for øyeblikket blodoverføringer.
Like fullt har en av de to prestene som ble kalt til sykeleiet,
gitt president Kennedy den siste olje.
Mrs. Kennedy og Mrs. Connally er i sjokk,
men befinner seg ved sykesengene til sine ektemenn.
Han er død.
Sent i går ettermiddag...
Sa du ikke at hun var svært ulykkelig?
I det ekteskapet?
Jo.
...følger her den falne presidenten i de samme klærne som hun...
Men det er ulykksalighetens lodd.
Man trenger ikke annet enn å oppleve noe enda verre...
...for å innse at det faktisk var lykke, når alt kom til alt.
Hun har på seg de samme klærne!
Kunne de ikke funnet noe annet til henne?
Hun er dekket av ektemannens blod!
Nei, jeg tror det er med overlegg.
...før liket fraktes til rotunden i Capitol Building.
Den siste dagen i livet til den første katolske presidenten...
Hvor skal du hen?
Lyndon Johnson ble tatt i ed om bord på Air Force One,
mindre enn 100 minutter etter at Kennedys dødsfall ble offentliggjort.
Han tiltrer sitt embete som USAs 36. president...
-Deres Majestet. -Michael.
Jeg vil utbe en offisiell sørgeperiode på én uke for alle kongehusets medlemmer.
Og jeg vil gjerne at det ringes med klokkene i Westminster Abbey.
Ma'am, vanlig kutyme tilsier at det kun ringes med disse klokkene...
Ved dødsfallet til medlemmer av kongefamilien, ja.
Men jeg vil at klokkene skal ringe hvert minutt, i en hel time...
...fra klokken 11 til klokken 12.
Ja, ma'am.
...slutter seg til president Johnson i hans bønn om Herrens hjelp.
Måtte vi alle finne tegn til lys og håp
tross det mørke som vil prege de kommende dagene.
Kjære Mrs Kennedy,
Tekst: Hilde Jørgensen