A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ SOROZATA
Barátaim...
ACCRA, GHÁNA
Ma nem úgy gyűltünk össze mint ghánaiak, guineaiak,
marokkóiak, algériaiak, szenegáliak vagy maliak,
hanem mint afrikaiak...
akik belefáradtak, hogy tiszteletlenül és megalázóan bánnak velük...
a múlt korrupt birodalmi hatalmai.
Eljött az idő, hogy új szövetségeket kössünk.
Olyanokkal, akik értik Afrika stratégiai jelentőségét,
és hajlandóak minket egyenrangúként kezelni.
Nem alsóbbrendűként...
és nem rabszolgaként.
Eljött a mi időnk.
Magunknak kell megválasztanunk a sorsunkat!
Egy szocialista Afrikát!
Az afrikaiakért!
Kétségtelenül látott jobb napokat, asszonyom.
Az évszak végén beküldjük az erdészeket, vágják vissza.
- Igen. - Az öreg tölgy megvan még.
- Éppenhogy. - De olyan öregnek tűnik. Ősöregnek.
Ha eljön az ideje, ki kell majd vágni.
- Milyen kár! - Úgy tűnik, mára kész vagyunk.
Asszonyom, emlékszik az unokámra, Danielre?
Hát hogyne. Ott voltam a keresztelőjén.
Így van.
Induljunk vissza, asszonyom! Nehogy elázzon az esőben.
Rendben.
Hozom az indítókábeleket; a motor leállt.
Micsoda, már megint?
- Segíthetek, asszonyom? - köszönöm.
Húzza!
- Elnézést, jól van? - Igen, köszönöm.
Mr. Kennedy érkezését díszőrség várta.
A franciák örültek, hogy Párizsba jött,
mielőtt Bécsbe ment Hruscsovval találkozni...
Mit gondolsz, ha valaki teljesen őszinte akar lenni önmagához,
mikor kell elkezdenie középkorúnak nevezni magát?
Hagyd abba! Még fiatal lány vagy!
Ma megpillantottam magam egy tükörben.
Úgy néztem ki, mint egy öreg nő.
Még további gyerekeket is tervezel.
Igaz.
Úgyhogy fejezd be a családalapítást, hadd menjen az első egyetemre,
és aztán majd beszélhetünk a középkorúságról.
Akkor már nem középkorú leszek, hanem ősöreg.
Éppen Párizsba érkezik...
- Jaj, ne! Ne már megint! - Ne!
- Anyu! Légy óvatos! - Az elnök...
- Ne, elég! Kölcsönözzük.
Nem.
Ja, nem, de, sikerült. Szép volt!
Ez a sajtos makaróni mennyei.
Ez az egész hétvége mennyei volt.
- Sajnos holnap reggel el kell mennem. - Ugyan miért?
- Ők jönnek vacsorára.
- Kennedyék? - Miután Bécsben találkoznak Hruscsovval,
Párizsba mennek, aztán Londonba.
Úgyhogy informális vacsorát tartunk a Buckingham-palotában.
Olyan fiatal. Mindig azt hittem, veled egykorú.
Az is.
Jaj, ne.
Köszönöm.
Jaj, nézd, ott van!
...Mr. Kennedy felesége, Jackie bájáról és eleganciájáról beszélt.
Ami azt illeti, Jackie gyakran került a középpontba.
Csinos, nem?
De.
KEDVES MRS. KENNEDY!
Ma egy kiemelkedően fontos ügy van napirenden, asszonyom.
Ghána.
És folyamatos aggodalmunk
Nkrumah növekvő Nyugat-ellenessége miatt.
Úgy érzi, elsodródik a Nemzetközösségtől?
Nem annyira sodródik, mint inkább rohan.
Kinek a karjaiba?
Az oroszokéba, asszonyom.
Tegnap Brezsnyevet fogadta Accrában.
- Brezsnyevet? - A Szovjet Legfelsőbb Tanács elnökét,
aki Ghánába repült, hogy Nkrumah drágalátos gát-projektjéről tárgyaljanak?
- A Volta-gátról. - Igen, asszonyom.
De azt hittem, Nkrumah az amerikaiakkal beszélt erről.
Így is volt, de Oroszország lehetőséget lát ebben,
hogy túllicitálja az amerikaiakat, megvesse a lábát Afrikában,
és az egész földrészt vörössé próbálja tenni.
Ne kérjük meg az amerikaiakat, hogy tegyenek jobb ajánlatot?
Mindenképpen beszélek Kennedy elnökkel,
- amint megérkezik Londonba. - Remek.
- A párizsi diadalmenete után. - Valóban.
Azt hittem, de Gaulle nem szereti Kennedyt.
Nem is! Sem a személyét, sem politikailag.
- Akkor mi okozta ezt a pálfordulást? - A First Lady, asszonyom.
- Miért? Mit csinált? - Elkápráztatta egész Párizst.
De Gaulle elnök a tenyeréből evett.
- Ezt hogy a csudába érte el? - Folyékonyan beszél franciául.
Arra mind képesek vagyunk.
És addig vitázott helyi filozófusokkal és értelmiségiekkel,
míg minden Amerika-ellenes érzelem egyszerűen elszállt.
Felteszem, csinos.
Ők pedig franciák.
Emellett félelmetesen okos nő a maga jogán,
hiszen a Sorbonne-on tanult
és a jó nevű École Libre des Sciences Politiques-ban.
"A legelbűvölőbb és legintelligensebb nő a világon."
Ez a hír járja.
És most Londonba jön, ezért jobb lesz, ha kiteszünk magunkért,
nem igaz, miniszterelnök úr?
Felség.
Szerintem ruhaválasztásnál mindig fontos, hogy az ember megkérdezze magától,
pontosan mit akar érezni a ruha viselése közben.
Szerintem az ember nem akarja azt érezni, hogy... csak a második legjobb.
Valóban. Különösen, ha az ember jóval előrébb jár a másiknál.
- Nana! - Rangban, asszonyom, nem korban.
Ezért nagyon konkrét elképzelésem van.
Mrs. Kennedy talán tündökölt Párizsban,
de ne feledjük, hogy Franciaország köztársaság.
Ez pedig egy monarchia.
És azt mondom, mutassuk meg, amink van!
Ránéztem a vacsora ültetési rendjére, és nem tudtam nem észrevenni...
Lélegezzen be, asszonyom!
Még egy kicsit!
Dickie bácsi mellé ültetted Mrs. Kennedyt.
- Na! - Igen, így van. Dickie bácsi kérésére.
Hetek óta nyaggatott.
Ahogy, mellesleg, a sógorod is.
- Bertold? - Igen.
A csibész!
Nem szólva a saját miniszterelnökünkről és az amerikai nagykövetről.
Lám, lám, lám!
Mind eltökélte, hogy a First Lady mellett akar ülni.
Kiengedhetem egy kicsit, asszonyom.
- Ne. - Mi van, ha én is őt kérem?
- Téged Teodóra mellé ültettelek. - Ő a nővérem.
Igen, akit évek óta nem láttál.
Akkor is a nővérem, ő pedig, tudod...
Nem. Nem tudom.
Ő!
Különben is, a protokoll szerint nem az én jogom, a férjedként,
hogy az ottani rangidős nő mellett üljek?
De. Egy díszvacsorán elvárhattad volna,
hogy a rangidős női vendég mellé ültessünk, de ez alkalommal
a Downing Street megkért minket, könyörgött nekünk,
hogy ne díszvacsorát adjunk.
Miért?
Hogy ne dühítsük fel a franciákat.
Mi köze van ennek a rohadt franciákhoz?
Úgy tűnik, de Gaulle ellenezni fogja, hogy belépjünk az EGK-ba,
ha azt hiszi, túl közel állunk az amerikaiakhoz.
- Ezért ez egy kis, baráti vacsora. - Rendben.
- Akkor mindenki oda ül, ahová akar. - Igen, gondolom.
Ez esetben Dickie-t a nővérem mellé ültethetem,
magamat pedig a First Lady mellé.
Ha muszáj.
Ó, igen.
Muszáj.
Köszönöm, uraim.
Önnek is.
Asszonyom. Az elnök és a First Lady most érkezik, asszonyom.
Hát itt vannak!
Lehetséges volna, hogy egy kicsit kevésbé legyél izgatott?
Nem.
- Köszönöm szépen. - Porchey, mi a csuda folyik itt?
Mind megőrültek.
Itt jönnek!
First Lady, üdvözöljük a Buckingham-palotában.
- Köszönöm. - Elnök úr.
Üdv.
Őfelsége a Kék Szalonban várja önöket.
Lesz egy rövid fogadás vacsora előtt, uram.
- Remek. - Tömeghisztéria.
- Milyen különös viselkedés! - Nagyon különös.
- Asszonyom. - Köszönöm.
Drágám!
Az ég szerelmére!
- Ugyan már, olyanok, mint a királyok. - Nagyon vicces.
Hűha.
Az elnök előbb, az elnök előbb.
Felség.
- Nem hajolt meg. - Nem hajolt meg.
- Mrs. Kennedy. - Kegyelmes úr.
Királyi fenség.
Mrs. Kennedy.
Jó estét, fenséges felség.
Te jó Isten.
Az ég szerelmére.
Elnök úr.
- Elnök úr. - Kegyelmes úr.
- Nem kapták meg a protokoll-leírást? - De!
Nyilvánvalóan nem olvasta el.
Nos, mehetünk?
Jackie.
- Ön szerint hova megy? - A jó ég tudja.
Mrs. Kennedy. Úgy hiszem, már ismeri a miniszterelnökünket...
Úgy érzem, körülbelül tízezerféleképpen rontottuk el.
Láttam már rosszabbat. De nem tudom, mikor.
- Egy italt? - Kérek.
- Elnézést, uram. - Átkozott zűrzavar.
Együtt érzek vele.
Azt beszélik, hogy Bécsben, zárt ajtók mögött, Hruscsov megalázta,
fölényesen bánt vele, kisfiúként kezelte.
Nem csoda, hogy a hidegháború...
Érzékiség... Erről nem beszélünk.
De nem ám.
Jaj, elég már.
Na, milyen volt?
Lenyűgöző. Isteni.
- Valóban? - És szörnyen okos.
Igen.
Mit művelsz?
- Szeretne körülnézni a palotában. - Tényleg?
- Akkor körbevezetem. - Nem, nem gond, tőlem kérte.
Nem. Ez az én házam. Úgyhogy körbevezetem.
Mrs. Kennedy.
Minden rendben?
Remélem, a feleségem nem okoz túl sok gondot.
Tudja, hogy ön a legszerencsésebb férfi a világon?
Igen.
Bár az emberek nekem is ezt mondogatják.
Persze.
Hová mennek?
Fogalmam sincs.
Ez itt a trónterem.
Viktória királynő uralkodásának elején
különféle bálokat és hangversenyeket tartottak itt,
de ma már főleg fogadásokra,
kinevezésekre és királyi esküvői fényképek készítésére használjuk.
Mehetünk?
Ez itt a képtár.
Ő itt az ősapám,
III. György, és ő vette meg a Buckingham-házat 1761-ben
a feleségének, Sarolta királynénak.
Ő ki?
Az egyik Pitt. Az ifjabb.
Olyasmiről ismerték, amiért mindig közel állt a szívemhez: bénító félénkségéről.
Azt mondják, alig tudott az emberek szemébe nézni.
És mégis a miniszterelnökünk lett.
Teljesen megértem.
Én is félénk természetű ember vagyok.
Ez a magánlakosztályunkhoz vezet.
Erre rövidebb.
Ez olyan privát, amilyen itt csak lehet.
Itt a legkényelmesebb.
Teljesen megértem.
Kell egy hely, ahová az ember elmenekülhet.
Gyakran tűnődtem azon, hogy valaki, aki úgy utálja, ha figyelnek rá, mint én,
hogyan került egy olyan kirakatba, mint a Fehér Ház.
De rájöttem, van abban valami kicsavart logika,
hogy egy bénítóan félénk ember ilyen helyzetbe kerül.
Ezt magyarázza meg nekem.
Egy félénk ember keres valakit, aki erős és megvédi.
Igen. Eddig értem.
Egy erős személyiség pedig gyakran élvezi a nyilvánosságot.
Kivirul tőle.
És mielőtt észrevennénk, épp az az ember, akihez védelemért fordultunk,
lesz a védtelenségünk oka.
Jack számára a tömeg a mennyország.
A kampányolás, a pénzgyűjtés, a beszédek.
Ekkor kap életre.
Sokkal inkább beszélne tízezer emberhez a reflektorfényben,
mint hogy egyedül legyen velem.
Az ön számára mi a mennyország?
A magam társaságát szeretem. És egyedül lenni vidéken.
Hová megy?
Egy farmra, Glen Orára, körülbelül egy órányira Washingtontól.
Maryland.
- Virginia. - Igen.
- Jó napot, Stuart. - Asszonyom.
- Épp esznek. - Igen, asszonyom.
Egek!
- Szervusztok, kutyusok! - Szia, mi a neved?
Ő itt Cukor. Ezek pedig a kölykei.
Gyere ide, kicsim!
- Whisky és Sherry. - Sziasztok!
Nagyon okosan teszi, hogy óvatos.
Az élet egyik nagy paradoxonja, hogy olyan helyzetben vagyok,
melyben sok emberrel kell beszélnem, de valójában
az állatok társaságában vagyok a legboldogabb.
Akkor ketten vagyunk így.
Mindig azt gondolom, hogy a húgom, ha nem is jobb, de természetesebb
First Lady lett volna.
Az enyém is. Született királynő.
Sőt a legnagyobb brit királynő. Legalábbis a szerinte.
Nem, nagyon is kedveltem. Pedig elhatároztam, hogy utálni fogom.
De végül teljesen elbűvölt.
- Jókor jövő emlékeztető. - Mire?
Arra, hogy az emberek ritkán olyanok, amilyennek tűnnek.
Akkor nem tudom, Patrick miről beszélt.
- Patrick? - Plunket.
- Találkoztunk tegnap este a Tartuffe-ön. - Az egy étterem?
Egy színdarab, kedvesem. Egy nagyon híres francia darab.
- Tudtam. - Tényleg?
- Igen, egy klasszikus tragédia. - Vígjáték.
- Pissarrótól. - Molière-től.
Pissarro festő volt!
Mikor voltál egyáltalán utoljára színházba?
Vagy kiállításra? Vagy olvastál akár könyvet?
Barbár vagy.
Köszönöm.
Mi van Patrickkel?
Patrick Radziwilléknél vacsorázott múlt héten,
ahol az új legjobb barátnőd, Mrs. Kennedy is a vendégek közt volt.
Felhívott ma reggel, hogy elmondjon pár dolgot,
amit vacsoránál meghallott tőle.
Mit mondott Mrs. Kennedy?
Patricket kérdezd!
Meg kell mondjam, egy kissé barátságtalannak tűnt.
Tudod, hogyan változnak az idézetek az újramondásuk során.
Biztos semmiség.
Ne aggódj!
Tisztelegj!
Fegyverrel tisztelegj!
Fegyvert vállhoz!
Fegyvert lábhoz!
Hátra arc!
- Patrick. - Felség.
Kedves öntől, hogy eljött.
- Nem volt nagy út. - Még mindig csak egy sarokra van?
- A Wellington laktanyában? - Így van.
És még mindig az országot járja,
hogy a legjobb iskolákból toborozzon a seregbe?
Pontosan.
Úgy tudom...
hogy a minap egy vacsorán találkozott a First Ladyvel.
- Kivel? - Mrs. Kennedyvel.
- Margit említette. - Valóban?
Igen.
Szóval milyen volt?
Elég kellemes. Eseménytelen.
- Tudja, hogy megy ez Radziwilléknél. - Nem, nem tudom.
Az étel mindig remek.
Igen, de én nem az ételről kérdeztem.
Azt szeretném tudni, mit mondtak.
Patrick, együtt nőttünk fel,
és mindig nagyon őszinte és nagyon nyílt kapcsolatunk volt.
- Igen, asszonyom. - Igen, tehát..
Ne változtassunk egy életen át tartó szokáson!
Rendben.
Azt hallottam, a First Lady azt mondja...
és meg kell említenem, hogy jó pár hellyel odébb ültem.
- Lehet, hogy félreértettem. - Igen.
Azt mondta, hogy úgy találja, a Buckingham-palota
másodrangú, roskatag és komor.
Mint egy elhanyagolt vidéki szálloda.
És hogy az embernek az az érzése, ez egy megfáradt intézmény,
amelynek nincs helye a modern világban.
Értem.
És rólam mondott valamit?
- Lilibet. - Patrick!
Az asztal másik végén ültem...
De azt hiszem, azt hallottam...
hogy az államfőnk egy középkorú nő...
aki annyira szenvtelen, tudatlan és érdektelen...
hogy Nagy-Britannia új, jelentéktelenebb helye a világban nem meglepő,
hanem elkerülhetetlen.
Nos...
Hamarosan újra vendégül kell látnunk.
SZIGORÚAN TITKOS CSAK BRITEK RÉSZÉRE
AMERIKAI HÍRSZERZŐK MA JELENTETTÉK, HOGY...
A SZOVJETUNIÓ KOMMUNISTA PÁRTJÁNAK KÖZPONTI BIZOTTSÁGA...
Attól tartok, rossz hírt hoztam. Sőt szörnyűt.
Nkrumah Volta-gát projektjéről. Kennedy elnök kihátrált.
Miért?
Az amerikai részvétel feltétele volt,
hogy Ghána minden kapcsolatot megszakít az oroszokkal.
Kiderült, hogy Nkrumah tegnap Moszkvában átvette a Lenin-rendet,
a legmagasabb katonai kitüntetést.
Magától Hruscsovtól.
- És mi a következő lépés? - Bár tudnám!
Bár lenne egy tartalék ütőkártyám!
Ahogy Kennedy elnöknek ott volt a First Lady Párizsban?
Miért nem küld engem?
Hová?
Ghánába. Majd azt mondjuk, magánútra megyek.
Teljesen kizárt.
- Ez szóba sem jöhet, asszonyom. - Miért?
Ha a Korona Ghánába látogatna, óriási kitüntetésnek tekintenék.
Túl nagy kitüntetésnek.
Mintha kiemelt nemzetként kezelné Ghánát.
Ezzel kockáztatjuk Nigéria, Sierra Leone, Tanganyika elidegenítését.
De ha kiemeljük Ghánát, talán elérhetjük,
hogy Nkrumah az oroszoktól távol, a Nemzetközösségben maradjon.
Lehet, de királynőként nem láthatják részt venni a politika mocskos üzelmeiben!
De a Nemzetközösség fejeként nem védhetem azt meg, csak egyszer?
Felség.
Nem lenne biztonságos. Provokatív lenne.
Véleményem szerint
komoly hiba lenne, ha felszállna arra a repülőgépre.
"Semmilyen szempontból nem lehet igazolni az utat.
Etikátlan, alkotmányellenes
és védhetetlen, hogy a királynő egyáltalán odamenjen."
Mit akarsz, mit csináljak? Semmit?
Azt biztos nem akarom, hogy sakkjátszmába kezdj
egy olyan ravasz ügyeskedővel, mint Nkrumah.
Csak cinikus vagy.
Te meg naiv!
Mikor legutóbb találkoztatok, Nkrumah csak... Nkrumah volt.
Most ő Afrika Oroszlánja, aki kijátssza a szovjeteket az amerikaiak ellen,
te pedig egy bárány, akit meg fog enni ebédre.
A legjobb, amit tehetsz, hogy otthon maradsz, és úgy viselkedsz, ahogy kell.
- Bábként? - Alkotmányos uralkodóként!
- Bábként. - Ha úgy tetszik.
Hát éppen ez a lényeg. Nem tetszik.
Uram? Itt van.
Köszönöm. Nagyon szépek.
Mehetünk, asszonyom?
- Állj! - Állj!
Egy pillanatra kérem, asszonyom.
Igen.
Riporterek.
Hé!
Felség, Ghána üdvözi önt. Alázatosan.
Igen.
- Örülünk, hogy itt lehetünk. - Persze.
Vissza!
Készen állnak?
Köszönöm, felség.
Köszönöm.
Megadtad neki a fényképet, amelyet akart.
Minden afrikai újság címlapon fogja közölni,
és ezért minden más afrikai vezető elsárgul az irigységtől.
Igen, de ha beválik, akkor jó.
Itt Adeane. Kapcsolja!
- Biztonságos vonal Ghánába. - Igen, uram.
Azt hittem, beleegyezett, hogy minden kapcsolatot felfüggesszen a szovjetekkel.
- Úgy tűnik, mégsem. - Készen áll, uram.
Uraim? Köszönöm.
Köszönöm.
Kifelé.
Halló?
Felség.
Miniszterelnök úr.
Épp most kaptam megerősítést, hogy egy csapat nemzetközi mérnök
érkezett Ghánába, hogy megkezdje a munkát Nkrumah gátján.
Nos... azt mondanám, hogy ez jó hír, nem igaz?
Kértük az amerikaiakat, hogy térjenek vissza.
Szovjet mérnökök, asszonyom.
Úgy tűnik, Nkrumah mindannyiunkat
kijátszott egymás ellen.
- Mi? - Az orrunknál fogva vezetett minket.
Attól tartok, kihasználták, asszonyom.
Pont, amitől féltünk.
Erzsébet! Mi történt?
Jó estét, uram. Martin.
Az ön helyében nem tenném.
Uram?
Azt kérte, hagyjuk egyedül.
Azt mondta, gondolkodik.
Asszonyom.
Mi folyik itt?
Mit csinálsz?
Erzsébet?
Igen, itt Charteris ezredes.
Martin Charteris van a vonalban.
Helyzet van Ghánában. Halló?
Mit csinálsz? Erzsébet?
Azt hiszem, mindketten értjük e pillanat jelentőségét.
Igen. De értjük a feltételeket is?
Úgy tűnik, valamiféle tárgyalást folytatnak.
- Miféle tárgyalást? - Hozzák ki őt onnan!
Felség?
Úristen!
Mi folyik ott?
Megfogta a királynő kezét.
Két, há', négy!
Ők most... táncolnak.
A királynőnk táncol, uram.
Egy afrikaival.
Micsoda? Ez meg lett beszélve?
Meg lett beszélve?
Ez egyáltalán nem lett megbeszélve.
- Mit csinálnak? - Mit csinálnak?
Nehéz megmondani.
Azt hiszem, ez a foxtrott.
Foxtrott, uram.
Hölgyeim és uraim, az ember, akit büszkén nevezek
az Egyesült Államok 35. elnökének,
de még büszkébben a bátyámnak,
John F. Kennedy.
Köszönöm, Bobby.
Mit jelent ma amerikainak lenni?
Sikert, hatalmat, kiváltságot.
Biztosan.
Mégis, nyugtalanító is.
Körülnézek, és olyan megosztottnak látom a népünket, mint korábban soha.
Sőt, mint a polgárháború óta soha.
Változás történt, megcsúszás
az erkölcsi és az intellektuális erőnkben.
Métely mérgezi a szabályozó ügynökségeinket, és a rothadás,
Washingtonból indulva, beszivárog Amerika minden sarkába.
Túl sokan tévedtek el közülünk,
vesztették el az akaratukat és történelmi céljaink tudatát.
Itt az ideje a megújulásnak, a vezetők új nemzedékének,
a gyógyító vezetésnek, de egyedül nem megy,
ezért kérem mindegyiküket, hogy legyenek úttörők ebben a megújulásban,
ebben a gyógyításban, a nagy amerikai értékek visszaszerzésében:
szabadság, tolerancia és esélyegyenlőség.
Ezután jogot formálhatunk a helyünkre
és feladatainkra mint egy valóban szabad világ vezetői.
Isten áldja mindannyiukat, és Isten áldja az Amerikai Egyesült Államokat!
- Köszönöm, uram. - Fantasztikus.
Miattad megérte eljönni.
Hölgyeim, megtennék, hogy idefáradnak?
Amikor a brit királyi család meglátogat egy volt gyarmatot,
az általában nem lesz hír az USA-ban.
De amikor Erzsébet királynő egy volt alattvalóval táncol...
Mi van, édesem?
...egy fehér uralkodó egy afrikai vezetővel, a világ odafigyel.
Ahogy maga a ghánai vezető, Nkrumah elnök is.
A gesztus lenyűgözte Nkrumah-t...
Reggel Glen Orába megyek a gyerekekkel.
- Még nincs hétvége. - ...hogy gyorsan szövetségre lép...
Szerda van. Nekem az eléggé hétvége.
Ne legyél ilyen!
Ne vedd el a méltóságomat és ne mondd meg utána, milyen legyek.
Csak meg akartam köszönni neked, ennyi.
Az elmúlt hetekben másodszor volt nagy részed
egy jelentős külpolitikai kérdés megváltoztatásában.
Egy afrikai állam, amely sebesen rohant a kommunisták karjaiba,
meggondolta magát és a Nyugat mellett marad.
Mi köze van ennek hozzám?
Unalmas Vastagboka királynő?
- Micsoda? - Ő Felséges Szürkesége?
A Szenvtelen Korona?
Úgy tudom, ez csak egy része annak, amit egy londoni vacsorán mondtál róla,
ami aztán visszajutott Erzsébet királynőhöz, és úgy tűnik, felbuzdította.
A sértéseid nélkül nem dacolt volna a kabinettel,
kockáztatta volna a hírnevét és ment volna Ghánába minden tanács ellenére,
hogy visszaállítsa Nkrumah elnököt a saját oldalára, de megtette.
Ezt a hihetetlen mutatványt egy tánccal vitte véghez.
- És mindez neked köszönhető. - Már várnak téged.
Nyugodj meg! Biztos nem futsz össze vele Glen Orában.
Glen Orában nem.
De Indiából és Pakisztánból hazafelé menet megállok majd Londonban.
Akkor azt tanácsolom, ne menj a Buckingham-palotába!
- Bocsánat. A vidéki szállodába. - Az nem olyan könnyű.
A húga egy ebédet szervezett, amikor legutóbb ott jártunk.
Biztos jó muri lesz.
Cicaharc! Alig várom a teljes beszámolót.
Gyere, Bobby!
Hamarosan elérjük a 8000 méteres utazómagasságot,
és örömmel jelentem, hogy tiszta és nyugodt körülményekre számíthatunk
Londonba vezető utunk hátralévő részében.
Felség, további nemzetközi reakciók a ghánai útra.
- Pozitívak vagy negatívak? - Elsöprő mértékben pozitívak, asszonyom.
Akkor csak egy gyors pillantást.
Tehát...
A The New York Times szerint
A KIRÁLYNŐ KÁPRÁZTATÓ GHÁNÁBAN
"ravasz stratégiai manőverezés,
a kifogástalan politikai hazárdjáték példája."
Az ausztrál lapokat lenyűgözi az ön elkötelezettsége a Nemzetközösség iránt,
és a The Illustrated London News "kiemelkedő személyes sikernek" nevezi.
Nem áll jól neked az önelégültség.
A ghánai sajtó szocialistának hív.
Egek!
Még egy dolog.
A First Lady... Mrs. Kennedy.
Mi van vele?
A hivatala írt és privát audienciát kért felségedtől
a március 28-i ebéd előtt.
Ugyan miért?
Nem mondták.
- Hol lesz az ebéd? - A Buckingham-palotában.
Az audiencia legyen a windsori kastélyban.
Néha csak egy erőd felel meg.
A windsori kastély.
Előre nézz!
Tartsd a sort!
Jobbra, indulj!
Utat a Királynő Testőrségének!
Bal, jobb, bal...
Jó napot, Mrs. Kennedy.
Erre, kérem!
Bal, jobb, bal, jobb...
Erre, Mrs. Kennedy!
Mrs. Kennedy. Erre, kérem!
Mrs. Kennedy, felség.
Felség. Köszönöm, hogy fogad.
Mrs. Kennedy.
Kérem, foglaljon helyet!
Köszönöm.
Kér teát?
Azért kértem, hogy négyszemközt beszéljünk a pénteki ebédünk előtt,
mert bocsánatkéréssel tartozom.
Ugyan miért?
Azt hiszem, erre a kérdésre mindketten tudjuk a választ.
Köszönöm.
Egy társas összejövetelen, nem sokkal legutóbbi találkozásunk után,
én... tettem néhány megjegyzést,
néhány ostoba megjegyzést,
melyek, úgy hiszem, visszajutottak önhöz.
Erre igazán semmi szükség.
Az, hogy mondott...
bizonyos dolgokat, valóban visszajutott hozzám,
és bevallom, egy pillanatra meglepődtem,
mert semmiképpen sem tükrözték azt,
amit a találkozónk szellemének gondoltam.
De a munkám során megtanultam, ahogy bizonyára ön is,
hogy semmit ne vegyek túl komolyan.
Az emberek mindenféle okból mondanak dolgokat,
amelyeket rosszul idéznek vagy értenek, és mielőtt észrevennénk,
azok a szavak valami teljesen megváltoztak,
és mindenki zaklatott vagy dühös.
Biztosan nem volt rossz vagy tiszteletlen szándéka.
Hiszen miért lett volna? Alig ismerjük egymást.
Akkor is. Nincs rá mentség, úgyhogy nem mentegetőzhetek, de ha megengedi,
szeretném megmagyarázni.
Igen, hogyne.
Amikor legutóbb Londonban jártunk, valószínűleg úgy tűnt kívülről,
hogy Jack és én örömmámorban úszunk.
Igen, mondhatjuk.
A világ legünnepeltebb, leghíresebb párja.
Az az igazság, hogy én még szülés utáni gondoktól szenvedtem
a fiunk születése után, és Jacknek is egészségügyi problémái voltak.
Az, hogy feszültek voltunk, enyhe kifejezés.
Ezért, amikor Párizsba értünk...
nyíltan megmondom,
némi örömmel töltött el, hogy ragyoghatok.
Aztán az Élysée-palotában...
Én vagyok az ember, aki elkísérte Jacqueline Kennedyt Párizsba.
Élveztem.
...Jacknek nem tetszett, hogy háttérbe szorult.
- Zárt ajtók mögött. - El tudom képzelni.
Más is közrejátszott.
Az orvosunk.
Dr. Jacobson rendszeresen beadja nekünk a "koktéljait" nagyobb utazások előtt.
Vitaminokat.
De más anyagokat is.
Hogy felélénkítsen minket, vagy...
lenyugtasson.
Az előtt a vacsora előtt adott nekem valamit...
egy kis serkentőt.
Azt mondtam neki, hogy fel kell vidulnom.
De megeredt tőle a nyelvem.
Aztán hallottam, hogy azok a szörnyűségek az ön fülébe jutottak, és...
El sem tudom mondani, mennyire bántott a dolog.
A gondolat, hogy talán felzaklattam valakit, akit ennyire csodálok.
- Nagyon kedves öntől, hogy ezt mondja. - Ez az igazság.
Ahogyan a munkáját végzi, ahogyan megbirkózik a nyomással,
a személyes áldozatok, amelyeket hozott,
nem beszélve a higgadtságáról és a méltóságáról.
Nőként nagyon inspiráló.
És amit Ghánában tett.
Egyszerűen rendkívüli volt.
Azt kellett volna mondanom, hogy nem tettem nagyon sokat Ghánában.
Felszálltam egy repülőre és odamentem.
És csak azért mentem oda,
mert teljesen haszontalannak éreztem magam önhöz képest.
És versenyezni próbáltam.
És inkább óriási hálával tartozom önnek.
De nem mondtam ki.
Csak ültem ott.
Hagytam, hogy elmondja a mondandóját.
- Kiélvezted a győzelmedet. - Igen.
És mit akarsz most tőlem? Szidást?
Szerinted nem érdemelném meg?
- Nem. - De olyan megtört volt.
Törékeny és elveszett.
Pont azt tetted, ami helyes.
Megsértett téged, mindannyiunkat, te pedig nem vagy szent.
- Nem. - Ezt már tudjuk.
Jég van az ereidben, amikor kell.
Igen.
Háromszoros hurrá!
Menjen tovább, asszonyom! Tovább fel a dombon!
- Asszonyom! - Mi az?
Szükség van önre a házban.
Rendben.
- Mi történik? - Nem tudom, fiam.
Történt valami.
Asszonyom.
Teljes zűrzavar volt a helyszínen.
Az emberek sikoltoztak és a földre feküdtek, mikor lövések dörrentek.
Riporterek látták Kennedy elnököt arccal lefelé a kocsija ülésén.
Férfiak és nők sikoltoztak.
Vért látott az elnök fején.
Ebben a pillanatban ennyit tudunk itt Washingtonban.
Most térjünk vissza a rádiós híradóhoz Londonba.
Halló, London! Most kaptam Dallasból a hírt, hogy az elnök életben van,
de válságos az állapota.
Úgy tűnik, a fején lőtték meg,
és Texas kormányzóját, Connally kormányzót pedig a mellkasán.
Mrs. Kennedy sírt, próbálta tartani a férje fejét,
mikor a riporterek utolérték a kocsit, amely a kórház felé robogott.
Lyndon Johnson alelnök az elnök mögötti autóban volt.
Kennedy elnök vérátömlesztést kap.
Azonban a szobába hívott két pap közül az egyik
feladta Kennedy elnöknek az utolsó kenetet.
Mrs. Kennedy és Mrs. Connally kábultak a sokktól,
de férjük ágya mellett vannak.
Meghalt.
Tegnap késő délután...
Nem azt mondtad, milyen boldogtalan volt?
A házassága?
- De igen. - ...kísérte a halott elnököt,
- a ruhája még mindig... - Ez a helyzet a boldogtalansággal.
Csak az kell, hogy valami rosszabb jöjjön,
és az ember rájön, hogy valójában mégis boldogság volt.
...melyben a kórházba szállítják a több ezer várakozó gyászoló előtt,
akik ma este épp olyan hitetlenkedők és megrendültek, mint egész nemzetünk.
Még ugyanazt a ruhát hordja!
Nem találhattak volna neki valami mást?
Az elnök koporsóját...
A férje vére borítja.
Rokonok és hozzátartozók csatlakoznak a gyászoló Mrs. Kennedyhez
- a magánszertartásra.... - Nem, szerintem szándékos.
...mielőtt a holttestet a Capitolium Rotundájába viszik.
Ez volt az Egyesült Államok első katolikus elnökének utolsó napja.
Hová mész?
Lyndon Johnsont az Air Force One fedélzetén eskették fel
kevesebb mint 100 perccel Kennedy elnök halálának bejelentése után...
36. elnökként kezdi meg munkáját...
- Felség. - Michael.
Szeretném, hogy a királyi udvarban mindenki egy teljes hétig gyászt tartana.
És szeretném, hogy megkonduljon a harang a westminsteri apátságban.
Asszonyom, a szokás szerint csak akkor harangozhatnak...
Ha a királyi család egy tagja hal meg. Tudom.
De szeretném, hogy minden percben megkondítsák, egy órán át,
tizenegy órától délig.
Igenis.
Ma este az amerikaiak Johnson elnökkel együtt imádkoznak Isten segítségéért.
Találjunk mindannyian fényt és reményt
az elkövetkező napok sötétségében!
KEDVES MRS. KENNEDY!
Fordította: Zsoldos Gábor