ШТАТ ВІРДЖИНІЯ, США 11 вересня 2001 року
Одинадцятого вересня був ясний ранок.
Я виїхав на роботу пізніше, ніж зазвичай,
тому що саме вступив у програму виходу на пенсію ЦРУ.
Я пішов у штаб, де два роки був заступником директора.
Тож, це мав бути сумний день,
бо я знав, що сумуватиму за роботою.
У якийсь момент почалася метушня.
Це просто зараз. Ви дивитеся дуже страшну трансляцію наживо.
Це Всесвітній торговий центр. За непідтвердженою інформацією…
Є й другий літак.
Ще один пасажирський літак врізався у Всесвітній торговий центр.
Боже мій.
Ми дивимося пряму трансляцію з Вашингтона,
і з Пентагону валить дим.
«Юнайтед 93», підтвердіть 350.
«Юнайтед 93».
«Юнайтед 93», маєте інформацію?
Так, розбився.
-Приземлився? -Так.
Коли приземлився?
Він не приземлився.
Ой, він розбився?
Усі припустили, що це «Аль-Каїда».
Як я казав, ФБР, американські військові, усі…
Бо не було інших подібних груп, які б мали таку організацію
і здатність щось спланувати
і здійснити щось такого масштабу проти Америки.
Президент сказав: «Я хочу, щоб американці, чи то військові, чи ЦРУ,
на місцях, в Афганістані, полювали на бен Ладена».
Чотирнадцятого зателефонував керівник Антитерористичного центру:
«Ґері, хочеш очолити групу, першу групу до Афганістану?»
І сказав: «Я не можу знайти когось краще підготовленого за тебе.
Ти працював над цим роками».
Я сказав: «Звісно поїду».
Бо всі в Америці хочуть помститися терористам,
і ти ще питаєш, чи хочу я очолити цю атаку?
Так.
Дружина була засмучена. Вона сказала: «Ти йдеш на пенсію.
Тобі 55 років. Навіщо це тобі?»
У «Вашингтон Пост» було фото пожежника з Нью-Йорка.
Лише його обличчя, він у мундирі
і сльози на обличчі, бо він був на похороні.
Я показав це і сказав: «Тому я йду».
Я сказав: «Я не можу інакше».
ЦЕНТРАЛЬНЕ РОЗВІДУВАЛЬНЕ УПРАВЛІННЯ
СЕКРЕТНО
ШПИГУНСЬКІ ОПЕРАЦІЇ
ОПЕРАЦІЯ «ЩЕЛЕПОТРОЩА»
День пам'яті у Вашингтоні та в усьому світі.
Нація зупиняється, щоб вшанувати загиблих, зниклих безвісти, змінених назавжди.
Думаю, ми всі були в шоці. Весь уряд США був у шоці.
Вони зустрічалися в Білому домі в Ситуаційній кімнаті.
Був начальник Антитерористичного центру,
керівник Центрального розвідувального управління Джордж Тенет.
Вони зустрілися і обговорили, якою може бути відповідь.
Ми знали, що це бен Ладен, і що він був в Афганістані,
і що він створив мережу «Аль-Каїди».
У той час я їздив до Афганістану,
з 1996 по 1999 роки з трьох різних причин.
Ми контактували практично з усім командуванням країни.
Тому ще під час першого візиту було зрозуміло, що я повернуся,
щоб переконати їх працювати з нами.
Саме тоді ми почали планувати, я з Антитерористичним центром
почали збирати команду.
Філ Райлі, мабуть, один з наймолодших
старших офіцерів служби розвідки в агентстві,
був запропонований моїм заступником в команді.
Ми говорили десять хвилин, і я сказав: «Це він».
Коли вперше зустрів Ґері Шроена, то вже чув про нього.
Він був досить відомою фігурою в ЦРУ.
Я б сказав майже легендарний в операціях на Близькому Сході.
Він отримав найвищу нагороду агентства за події до 11 вересня.
Мої почуття, мабуть, не були благородними.
Я був дуже злий, дуже засмучений. Я хотів, як і багато людей,
знайти винних у нападі на нашу країну.
Тож моєю мотивацією була помста.
Але я, чесно кажучи, був зворушений і гордий.
Я знав, що витягнув лотерейний квиток, правильний, щоб бути в цій команді.
Місія була озвучена нам усно
Кофером Блеком, керівником Центру.
Треба було поїхати в Афганістан, зв'язатися з Північним альянсом,
переконати обрати наш бік,
дати їм зрозуміти, що ми залучимо великі частини американської армії,
і що ми працюватимемо разом.
Він сказав: «Підготуй їх до приїзду Сил спеціальних операцій США,
які прибудуть в певний момент, щоб вони могли провести визначення цілі
на бойових лініях перед Кабулом.
Тоді, коли пройдеш повз Талібан, розіб'єш їх і потрапиш в Кабул,
вистежиш бен Ладена і його спільників.
А тоді, коли вб'єш бен Ладена,
відріжеш йому голову, покладеш на сухий лід
і відправиш сюди, щоб я показав Президенту».
Коли ми вийшли, я запитав Філа: «Він жартував?»
Філ сказав: «Ні, друже, він серйозно».
Що б там не було, ми отримали наказ. Тож ми почали планувати.
Я мав найкращого зв'язкового, Джона.
Я вибрав ще одного офіцера озброєного формування з позивним Філ.
Ґері обрав кращого оперативника Близькосхідного відділу, Кріса.
Ще один був колишнім «морським котиком».
Він знався на вибухівці.
Він був здоровезним, сильним чоловіком.
Ми знайшли Дока, Дока Філліпса, який був лікарем.
Він був бойовим медиком у В'єтнамі, ще за часів спецназу.
Цей хлопець точно знав, що робити в такому місці.
Я працював над програмою спостереження з повітря
за районами, де часто бував бен Ладен.
Сама наша команда зафільмувала,
як Осама бен Ладен прогулюється по фермах «Тарнак».
Неозброєні безпілотні літаки-розвідники Predators
літають над відомими тренувальними базами «Аль-Каїди».
Фото передавалися в прямому ефірі до офісу ЦРУ на другому кінці світу.
Predator зняв навіть більш незвичайні знімки.
Ця висока постать у білих шатах,
як вважає багато аналітиків розвідки, є саме Осама бен Ладен.
Отже, план був такий: якщо доведеться, повернемося і схопимо його.
Саме цим я займався до 11 вересня.
Десятого вересня у нас все було готово.
Ми тоді летіли додому рейсом «Люфтганзи».
Одинадцятого вересня він мав повернутися додому того ранку.
Дочка дзвонить і питає: «Де тато?»
Я сказала: «Їде додому».
КАНДАГАР
Над Серединно-Атлантичним хребтом зайшов пілот
і сказав, що закривають повітряний простір.
Док Філліпс застряг у Гандері, Ньюфаундленд.
Усі літаки посадили, і він приземлився разом з ними.
Тому для нас було важливо повернути його назад.
Подзвонив Дейв і я запитала: «Коли зможеш повернутися?
Вони, мабуть, скоро дозволять летіти».
Він сказав: «Я не повернуся. За мною вислали літак.
Побачимося, мабуть, за місяць чи два».
Сью бувала в агентстві,
і вона відразу зрозуміла, куди я збирався.
Вона знала, що я працював в Афганістані з 1980 року, все знала.
Виявилося, що там був вертоліт, який ми і збиралися використати.
На нас чекав вертоліт ЦРУ.
Екіпаж складався з трьох осіб, отже летітиме разом десять
наших співробітників ЦРУ, коли ми спробуємо ввійти до Афганістану.
Ми були схожі на банду, яка йде на війну.
Та сама група людей, які займалися цим по всьому світу.
І, як не дивно, у нас є місце, яке належить ЦРУ,
де є всі відомі людству види зброї.
Яку навіть не можна порахувати.
Отже, у нас було по десять одиниць зброї,
також різного роду набої, які, як думали, нам знадобляться.
Я думав, у нас буде склад з військовою формою.
ЦРУ такого не мала, тож ми пішли до місцевого магазину і купили все потрібне.
Нас було троє. У нас був заповнений величезний візок для покупок.
Одна з дівчат запитала: «Куди ви збираєтеся?»
Я сказав: «В гори». Вона спитала: «Які?»
І я сказав: «Ну… За кордоном».
Вона лише подивилася.
І останнє, що ми взяли, були три мільйони готівкою.
Готівка була важлива,
три мільйони доларів були першим необхідним траншем,
щоб спонукати воєначальників діяти правильно.
Готівка мала забезпечити наступальні операції.
ДУШАНБЕ, ТАДЖИКИСТАН 19 ВЕРЕСНЯ 2001 РОКУ
Тоді ми вирушили
і зв'язалися з нашим Мі-17, єдиним російським гелікоптером.
Ми отримали дозвіл на вхід до Афганістану 26 вересня.
Пролетіли через Анджуманський перевал.
За збігом обставин гелікоптер щойно переобладнали та відремонтували.
Кажу це, бо гелікоптер був не в кращому стані.
Коли ми піднімалися, то чули, як звук двигуна часто мінявся.
Він почав задихатися, бо повітря ставало рідшим,
і підйомна сила зменшувалася.
В основному, вони вели внутрішній радіозв'язок
з нашим зв'язківцем.
Невідомо, чи долетимо.
Може доведеться розвертатися.
Висота польоту вертольота не перевищує п'ять тисяч метрів.
На цій штуці моторошно перелітати гори Гіндукуш.
Відчуваєш, напруження висить у повітрі.
Коли спускалися вниз, чули, як змінюється звук двигуна,
і показували великий палець.
За Анджуманським перевалом зрозуміли, що вдалося.
Спустилися в Панджшерську ущелину.
ПАНДЖШЕРСЬКА УЩЕЛИНА, АФГАНІСТАН 26 ВЕРЕСНЯ 2001 РОКУ
Це було близько 14:30 26-го вересня.
І коли я зійшов,
там стояло, може, десять, одинадцять афганців.
Усі з Північного альянсу.
Я впізнав п'ятьох, а вони впізнали мене.
Ми вже зустрічалися під час попередніх візитів.
ЮСУФ ДЖАН НЕСАР ОФІЦІЙНИЙ ОПЕРАТОР, ПІВНІЧНИЙ АЛЬЯНС
Усі були щасливі, включаючи мене,
що американці втягненні у цю війну.
Ми раділи, що ця війна стане міжнародною,
і весь світ втрутиться.
Вони сказали: «Ми готові атакувати Афганістан,
але не без розуміння вашої позиції.
Як ви ставитеся до цього питання? Ви приймаєте це чи ні?»
Альянс був об'єднаним союзом,
щодо атак на Талібан і переслідування «Аль-Каїди».
Але в багатьох аспектах під поверхнею була крихкість,
тому що це було об'єднання різних етнічних груп Афганістану.
На той час Талібан контролював три чверті країни
у 2000–2001 роках, але вони не змогли взяти Панджшерську ущелину.
Вони опинилися у глухому куті.
Ахмад Шах Масуд мав армію близько 8000 бійців.
Ці бійці Північного альянсу чудово справляються зі своїми завданнями.
Це їхня долина. Вони не пустять сюди Талібан без бою.
Масуд Халілі був найкращим другом Ахмада Шах Масуда.
Вони були як брати.
«Аль-Каїда», бен Ладен, Завагірі.
Усі вони були в Афганістані.
Талібан розпочав справжні звірства, справжні вбивства.
Кожна дівчина в їхньому домі думала:
«Вони зараз прийдуть по мене?
Щоб вбити мене?
Щоб побити нас із братом?»
Командир Масуд сказав: «Ми маємо попередити світ».
Ми поїхали до Франції.
Його перша поїздка до Франції.
Там, у Франції, його запросив Європейський Союз.
І там він оголосив дещо дуже важливе.
Таліби, які зараз активізувалися в Афганістані
ДЖЕРЕЛО: ЄС
мають дуже специфічне бачення і тлумачення ісламу.
Групи, що їх підтримують,
такі як Осама бен Ладен разом з пакистанським режимом,
мають схожі цілі.
Хочу звернути увагу, що цілі цих груп
стосуються не лише Афганістану.
Повірте, їхня мета — вийти за межі Афганістану
до решти світу.
Масуд викрив справжнє обличчя Талібану,
мережі «Аль-Каїди» і бен Ладена міжнародній спільноті.
Двоє арабів, які були членами «Аль-Каїди» бен Ладена в Європі,
отримали фальшиві журналістські посвідчення і приїхали до Афганістану
з камерами, набитими вибухівкою.
І дев'ятого вересня
вони, нарешті, змогли зустрітися з Ахмадом Шах Масудом —
лідером Північного альянсу, найбільшим ворогом Талібану.
Командир сидів біля мене, плече до плеча.
Він сказав: «Спершу скажи мені питання».
Було рівно 15 питань, вісім з яких — про Осаму бен Ладена.
Потім вони включили камери.
Вони підірвали бомбу.
Я був сильно поранений.
Я розплющив очі через…
чотири чи п'ять днів.
Перше, про що я запитав: «Як? Що сталося з моїм другом?»
Загинув.
Було дев'яте вересня, близько 11 ранку…
він помер на моїх колінах.
Він помер.
Афганістан втратив сина.
Світ втратив чесну людину.
Тоді бен Ладен уклав угоду з лідером Талібану — Муллою Омаром.
«Я дам вам гроші,
якщо ви дасте мені притулок тут, у Кандагарі, та в країні».
І Мулла Омар погодився.
Бен Ладен знав, що якщо він зможе вбити Ахмада Шах Масуда,
це усуне найбільшого ворога Талібану в Афганістані.
Бен Ладен сказав Муллі Омару, що це його люди здійснили напад.
«Американці прийдуть за мною,
а ви погодилися, що я можу лишитися в Афганістані».
Тому коли бен Ладен обрушив гнів США на Афганістан,
за кодексом, згідно якого жив Мулла Омар, він не міг викинути його.
Смерть Ахмада Шаха Масуда дійсно об'єднала Північний альянс.
Якщо раніше хтось вагався, чий бік обрати,
то тепер не було причин сумніватися.
Вони всі були за одно.
Тоді семеро з нас негайно приступили до роботи, роблячи те, що треба.
Спершу ми облаштували табір у будинку, який нам надали, типу схованки.
Ми сказали, що ми — першопрохідці.
Тут лише ми. Більше нікого.
Причина, чому військові США заявили, що не підуть разом з нами,
полягала в тому, що не було можливостей пошуку та порятунку,
і надто небезпечно відправляти солдатів туди, де їх не зможуть врятувати.
Ми всі були як ті мачо, мабуть.
Але всі знали, що це небезпечно.
Відходу не було, окрім гелікоптера.
Якщо б він зламався або не зміг перелетіти гору,
нам довелося б іти пішки.
А це довгий шлях через гори, до Пакистану.
Ми спробували розібратися
у новій структурі без Ахмада Шаха Масуда,
хто був головним?
ГЕНЕРАЛ ФАХІМ
Генерал Фахім, який тоді був лідером Північного альянсу,
кардинально відрізнявся від Ахмада Шаха Масуда.
Але він був бійцем, і зобов'язався працювати з нами.
Тож ми йдемо на зустріч, а там — команда цих старших чоловіків.
Ми сіли, а в мене з собою
250 000 доларів.
Я сказав командирам Північного альянсу в Ущелині,
що і чути не хочу про політичні розбіжності.
Я не хочу чути про етнічні відмінності.
За часів Ахмада Шаха Масуда ви були єдині.
Бо гроші у мене,
і це величезна сума, яку можна витратити на певні цілі.
Якщо не будете працювати разом, ви нічого не отримаєте.
Гроші пішли командирам, які їх потребували.
Різним воєначальникам. І все це забезпечила команда.
Ми організували центр обробки інформації.
Там було кілька людей з ЦРУ,
а також аналітики з розвідки Північного альянсу.
Ці хлопці мали збирати розвідувальні дані
або слухали радіо Талібану, а потім казати нам: «Ось що відбувається».
Такі тактичні моменти.
Де Талібан? Що вони роблять? Що відбувається?
Одна з очікуваних небезпек.
Якщо потрапиш в засідку талібів чи «Аль-Каїди»,
тебе, мабуть, більше ніхто ніколи не побачить, бо ти американець.
Це те, з чим нам довелося зіткнутися.
Одне, що нам треба було зробити — спуститися на передову,
і сигнал GPS вказував де проходить лінія фронту.
Першу команду відправили в Кундуз.
Кундуз — місце, де літали ракети, і точилися великі бої.
Інша команда, що відділилася, спустилися на пагорби над Баграмом.
План був такий: ми захопимо Баграм…
тоді почнемо працювати, щоб фактично захопити Кабул.
Такою і була наша місія.
Перші три-чотири тижні ми вивчали ворожі позиції.
Робота з місцевими, зі складанням карт,
з лазерними далекомірами та іншою технікою,
щоб визначити всі позиції ворога,
а потім надіслати все це звітом у ЦРУ,
що негайно було передано американським військовим.
РІВНИНА ШОМАЛІ, АФГАНІСТАН 7 ЖОВТНЯ 2001 РОКУ
Ми благали про повітряні удари по рівнині Шомалі.
У нас був телевізор у дворі. І вони його ввімкнули. Це був CNN.
CNN оголосили, що військові США почали бомбардувальну кампанію.
За моїм наказом, військові Сполучених Штатів почали наносити удари
по тренувальних базах терористів «Аль-Каїди»
та військових об'єктах режиму Талібан в Афганістані.
Тієї першої ночі ми з Філом стояли на даху,
дивлячись на гори між нами та Кабулом.
Ми були за 30 кілометрів, але на небі були низькі хмари.
Ми казали, що коли впадуть бомби, ми побачимо спалах на хмарах.
І нарешті, ти бачиш спалах. Гаразд, починається.
Нічого. Ось і все.
Що ж, перші авіаудари, я вам скажу, це не був шок і трепет.
Думаю, що вони взагалі не хотіли завдати супутньої шкоди мирним жителям.
Спочатку ми хвилювалися, як і Північний альянс.
Де авіація США, про яку казали?
Усі були задоволені
й щасливі, що почалася принаймні війна проти Талібану,
але наші війська не були задоволені американськими атаками.
Замість того, щоб зосередитися на передовій Кабула
або лінії фронту в Мазарі-Шариф чи в Тахарі,
почали бомбити по всій країні те,
що виглядало, як танкові склади,
місця для ремонту вантажівок, навчальні майданчики, казарми, склади.
Тому бомбардування цих місць були марними.
Команда Альфа поїхала до Мазарі-Шариф.
Це була команда агентства, дуже схожа за структурою на ту, до якої я входив.
Цих хлопців називали «кіннота».
На півночі були групи опору,
які перебували всередині території талібів, воювали в горах.
Саме туди ми й збиралися.
Абдул-Рашида Дустума часто називають польовим командиром.
Правда в тому, що він точно був лідером етнічних племен.
Він був лідером етнічної групи, відомої як афганські узбеки.
Коли Талібан прийшов до влади, ополчення стало групою опору.
У Дустума всюди були свої бійці опору,
але в нього була, так звана, Преторіанська гвардія.
Його власний охоронець, що їздив з ним куди завгодно.
Вершники з'являлися з хмари пилу.
Дустум якось сказав: «Тут все інакше.
Те, що ми називаємо бронетранспортером, ви називаєте конем».
Я малим навчився їздити верхи.
Я виріс на фермі, тому це було просто.
Для решти команди це було нелегко.
Наша робота полягала в тому,
щоб бути першопрохідцями для спецназу США.
Першопрохідці — це люди, які йдуть першими,
щоб гарантувати хлопцям безпечний прохід до Афганістану.
Я генерал-лейтенант у відставці Джон Малголленд, кадровий офіцер спецназу.
Я мав привілей і честь
командувати п'ятою групою спецназу у 2001 році.
Перші зусилля були спрямовані на те, щоб інтегрована команда ЦРУ
й солдати ССО працювали спільно.
Ми спілкувалися з полковником Малголлендом.
Він кілька разів намагався відправити
два гелікоптери «Чорний Яструб» через Анджуманський перевал
і зайти в Ущелину.
Перші два рази погода була жахлива,
ожеледь, сніг, обидва рази довелося розвертатися.
ODA 555 — це загін допомоги у складі 12 осіб та двох гелікоптерів.
І з якихось причини вони не приземлилися в нашій зоні посадки.
Один сів по один бік річки Панджшер,
а інший гелікоптер — з іншого боку річки.
Жодного вітального комітету не було, лише ми, які казали:
«Виходьте з гелікоптера. Ми друзі. Усе добре».
Ми в основному просто блукали там, де ми думали, що вони мають бути.
Гел, «морський котик», не витримав. Перед ним була вода.
Він пірнув у ту кляту річку, переплив її
і знайшов там нашу команду.
На мені була біла куртка, куртка на блискавці і кепка,
і я махаю руками і кричу: «Ми з ЦРУ. Не стріляйте».
Вони підходять до нас. Я сказав: «Привіт, я Ґері Шроен.
Я з ЦРУ. Ми вас зустрічаємо».
Приземлилося близько 24 «зелених беретів», 12 і 12.
Ця група об'єдналася з нашою групою Альфа,
Джей Ар СіҐером та іншими,
працюючи з Дустумом та іншими елементами в цій зоні, мобілізуючи їх.
ПАНДЖШЕРСЬКА УЩЕЛИНА КОМАНДА «ЩЕЛЕПОТРОЩА»
МАЗАРІ-ШАРИФ КОМАНДА АЛЬФА
Яким було завдання спецназу:
лазерне позначення цілі на полі бою,
так, щоб американський літак побачив лазерний промінь
і міг побачити початкову точку.
Треба було обережно надати, і вони мали її розбомбити,
бо це була пріоритетна ціль.
Це був SOFLAM.
Завданням Дустума було
заманити ворога, який був перед нами.
І він мав їм сказати: «Ви на програшному боці».
Я чемно скажу. Він не був такий чемний.
Частіше за все
він отримував надзвичайно грубу відповідь по радіо.
Тоді він звертався до наших колег зі ССО.
І казав: «Мені дійсно потрібен авіаудар саме туди».
І тоді ВПС США чи ВМС США
скидали боєприпаси з лазерним наведенням прямо на це місце.
Тоді їх не треба було переконувати,
після того, як один побачить свого партнера повністю знищеним,
він починає розуміти, що він не на тому боці, і переходить до нас.
Перші дні в Афганістані були як «Божевільний Макс» у «Зоряних війнах».
Ми буквально об'єднали
стародавні методи ведення війни, верхову їзду й інше.
І поєднали це з сучасними технологіями 21 століття,
високоточними боєприпасами, лазерним наведенням.
На початку листопада стала зрозумілою наша траєкторія.
Ґері треба було у Вашингтон на зустріч,
бо він найкраще розумів ситуацію.
Президент Буш та інші вимагали кожну подробицю.
Я покинув Ущелину, здається, це було 4 листопада.
Я пішов у відставку 31 листопада.
І 4 грудня я підписав контракт на роботу в Антитерористичному Центрі.
Мене попросили допомагати Антитерористичному Центру.
Відділ спецоперацій Антитерористичного Центру.
І так я очолив оперативний відділ. Ми ловили «Аль-Каїду».
Рішення приймалися у штаб-квартирі у Вашингтоні.
Тому ми передали «Щелепотрощу» другій команді «Щелепотрощі».
ЇЇ очолив Ґері Бернтсен.
Дехто з моїх лишився там, щоб забезпечити перекриття.
МАЗАРІ-ШАРИФ, 10 ЛИСТОПАДА 2001 РОКУ
Ми наносили значних авіаударів
по позиціях Талібану.
Вони прорвали останню лінію оборони талібів у передгір'ях,
північних передгір'ях Гіндукушу.
І тепер рівнини до Мазарі-Шарифа були відкритими.
Таліби фактично покинули Мазарі-Шариф.
Ми навіть не билися за це місто.
Перед нами був натовп людей з Мазарі-Шарифу,
які були в захваті від того, що Талібан пішов.
Це було абсолютно неймовірне відчуття.
Ми знали, що наша робота не закінчена. Але це була гарна мить, це точно.
Я спілкувався з Ґері та його командою.
Він прямував з північного сходу
на південний захід, у напрямку до Кабула.
Звільнення Кабула мало бути забавкою.
Кабул був столицею.
Він був столицею до захоплення Талібаном і залишається столицею.
Хто володіє ним, володіє країною.
Тому його повернення було дуже важливим для становлення нового уряду.
Талібан буквально вилетів з Кабула першої ж ночі, коли ми атакували.
З того місця, де я був, це точно робилося в конвоях.
КАБУЛ, АФГАНІСТАН 14 ЛИСТОПАДА 2001 РОКУ
Вранці 14-го числа генерал ввів свої війська.
І він сказав команді ЦРУ, яка завжди за ним слідувала,
оскільки бій йшов на рівнинах Шомалі:
«Я зайду, а ви, хлопці, зачекайте».
Вони відповіли: «Ні, ми підемо з вами».
Наша команда плюс спецпризначенці почали ходити по п'ятах за генералом,
а він просто в'їхав.
Він був першим представником
Північного альянсу, який заїхав до міста.
Того ж дня, коли почалася атака на Талібан,
Я був на передовій старої Північної дороги,
і ми рухалися до Кабула.
Танки йшли вперед, піхота за ними.
Я взяв камеру і сів на танк,
і так ми йшли.
Це не зайняло багато часу.
Опору практично не було.
Коли вранці Північний альянс заїхав у Кабул,
люди вийшли на вулиці.
Джон Малголленд схопив мене, підкинув, міцно обійняв
і зламав мені два ребра.
Він був у захваті, що Кабул нарешті впав.
Хвилину подумаймо про «Щелепотрощу».
Тож вони боролися й успішно перемогли Талібан менш…
ніж за два місяці.
Це справді дивовижно.
Нашим найбільшим розчаруванням було те, що бен Ладен зміг втекти.
В той час, команда Ґері Бернтсена,
йшла по слідах бен Ладена до району Тора-Бора в Афганістані.
Він точно має бути там. Таки втік, перейшовши кордон.
США: БЕН ЛАДЕН ВТІК
Незважаючи на спроби блокувати сили.
Пакистанці заявляли, що на кордоні 4000 військових. Можливо. Але він пройшов.
Як тільки ми дізналися, що Кабул впав,
єдине, що залишилося — це Кандагар,
дім Талібану.
Це сталося на початку грудня.
Майже всі наші команди повідомляли про капітуляцію Талібану.
Талібан заборонив стільки всього,
наприклад, музику, ігри і все те, що нормальна людська цивілізація
вважала б основою вашого життя, тепер це знову стало для них доступним.
У перукарнях з'явилися черги чоловіків, які хотіли збрити бороди.
Чоловіки та родини, які заховали радіоприймачі,
чи закопали їх тепер викопували їх і слухали.
Діти могли знов грати у футбол.
Вони досягли успіху,
бо десь за місяць вони вигнали Талібан.
Я не міг повірити. Талібан покинув Афганістан.
Так. Боже мій.
Це був єдиний фронт проти спільного глобального ворога.
Спочатку тимчасовим президентом став Хамід Карзай.
Саме тоді був початок нового Афганістану.
Голова Карзай — рішучий лідер.
І його уряд відображає надію
усіх афганців на нове і краще майбутнє.
Сполучені Штати підтримують тимчасовий уряд голови Карзая.
-Вітаю у Вашингтоні. -Дуже дякую.
Дякую, сер.
Що ми змогли доказати, так це те, що насправді,
ми дозволили афганцям самим зробити їхню роботу.
Ми багато чого отримали. Скажімо, освіту.
Була побудована армія з 300 тисяч чоловік.
Школи, дороги, лікарні.
І ще одна дуже важлива річ…
Свобода.
Це сталося не тому, що Америка сказала нам бути вільними.
А тому, що ми використали цю можливість
і показали, що ми заслуговуємо на свободу.
Це наші досягнення.
Війна не буде швидкою.
Ми знаємо це з історії військових конфліктів в Афганістані.
Це був перший успіх,
після чого були довгі роки борсання й остаточної поразки.
Ми не повторимо цю помилку.
Через більше як 13 років
військова місія Америки в Афганістані завершена.
Час повернути наших людей додому.
США завершили 20-річну війну в Афганістані.
Це найдовша війна в історії Америки.
Тисячі афганців втекли до аеропорту Кабула
у спробі покинути Афганістан
після того, як Талібан захопив контроль над країною.
Жах Талібану знову огортає цю країну.
Насправді, більше ніж у 2001 році.
Я щоночі молюся за народ Афганістану.
Мені 61 рік, і до кінця мого життя,
ця чорна мітка буде там.
І я не збираюся оговтуватися від цього в тому сенсі,
що, може, в'єтнамські ветеринари відчували те саме.
У 75-му я був молодим.
Не знаю, що відчували ці американці при падінні Сайгону,
але це, я не знаю, як ми оговтаємося від цього як країна.
Від того, що зробили.
Нам точно доведеться повернутися.
У нас на горизонті нові вороги.
Двадцять років на що, дурню? Двадцять років на що?
Усе, що зробив, яка користь від цього?
Коли я озираюся на те, що відбувається зараз,
я думаю про свого хорошого друга — Масуда Халілі.
І бачити, як він дивиться на свою країну зараз,
після всіх принесених жертв.
Сказати: «Усе скінчено».
Я більше нічого не можу зробити.
Серце розривається.
У 43 роки побачити цю нещасну націю.
Завжди ці періоди неспокою.
Періоди без святкування.
Періоди без щастя.
Періоди війни.
Ми очікуємо від Європи, НАТО і США,
щоб вони надали грошову, фінансову й військову допомогу
новоствореним силам опору.
Сучасна молодь, як наприклад Ахмад Масуд, який іде шляхом свого батька,
та інші молоді люди зможуть відбудувати Афганістан
і створити сучасний Афганістан для народу Афганістану
і майбутніх дітей Афганістану.
У нашій культурі написано,
що в тебе є надія, любов,
ніколи не здавайся.
ПАМ'ЯТІ ҐЕРІ ШРОЕНА 6 ЛИСТОПАДА 1941 — 1 СЕРПНЯ 2022
ЦЬОГО СЕЗОНУ
ШПИГУНСЬКІ ОПЕРАЦІЇ
Нор'єґа міг використати Панаму як транзитний пункт для наркотиків.
Ми знали, що більше не можемо закривати очі.
І почалося полювання.
Олег Гордієвський, радянський офіцер КДБ —
один з найкращих шпигунів, який працював на Британську розвідку.
Мені і на думку не спадало, що мого товариша можуть завербувати англійці.
Якби сумнівався, застрелив.
Є зв'язок між турецькими «Сірими вовками» і тим, хто намагався вбити Папу.
Я хотів вбити Папу Римського і вчинити самогубство.
Загинули усі 11 заручників.
Голда Меїр закликала до помсти.
Основний принцип — стріляти і не говорити.
ШПИГУНИ ТАЛІБАНУ
ЦРУ нічого подібного не робило,
коли ми намагаємося співпрацювати з людьми на стороні ворога.
На дні північної частини Тихого океану знаходяться три ядерні боєголовки.
К-129 був військовим кораблем, і він потонув.
…випередити репортерів «Лос-Анджелес Таймс».
Деякою мірою це було дещо складніше, ніж полетіти на Місяць.
ШПИГУНСЬКІ ОПЕРАЦІЇ
Переклад субтитрів: Наталія Базилевська