VIRGINIA, USA 11. SEPTEMBER 2001
9/11 var en smuk, klar efterårsmorgen.
Jeg tog på arbejde senere end ellers,
fordi jeg var kommet med i en CIA-pensionsordning.
Jeg tog til hovedkvarteret, hvor jeg havde været vicechef i to år.
Det ville blive en trist dag, fordi jeg ville savne at arbejde der.
På et tidspunkt var der noget uro.
Dette er lige modtaget. I ser en foruroligende live-optagelse.
Det er World Trade Center. Vi har ubekræftede rapporter…
Der er det andet fly.
Endnu et passagerfly rammer World Trade Center.
Du godeste.
Vi ser på et live-billede fra Washington.
Der kommer røg ud af Pentagon.
United 93 bekræft 350.
United 93.
United 93, har du oplysninger om det?
Ja, han er nede.
-Er han nede? -Ja.
Hvornår landede han?
Han landede ikke.
Er han nede?
Alle troede, det var al-Qaeda.
Som sagt, FBI, det amerikanske militær, alle…
Fordi der ikke var nogen grupper, der havde den slags organisation
og evnen til at planlægge noget og udføre noget i den skala ud mod USA.
Præsidenten sagde: "Jeg vil have amerikanere, enten militæret eller CIA,
på jorden i Afghanistan på jagt efter bin Laden."
Den 14. ringede en chef for CIA's center for terrorbekæmpelse:
"Gary, vil du føre det første hold til Afghanistan?"
Han sagde: "Der er ingen i bureauet, der er bedre forberedt.
Du har arbejdet på det i årevis."
Jeg sagde: "Selvfølgelig."
Alle i Amerika vil angribe terroristerne, og du siger, jeg må lede angrebet?
Ja.
Min kone var ikke glad. Hun sagde: "Du går på pension.
Du er 59 år. Hvorfor gør du det her?
Der var et billede i Washington Post af en brandmand i New York.
Kun hans ansigt, i gallauniform,
og tårer løb ned ad kinderne, fordi han var til begravelse.
Jeg viste hende det: "Derfor.
Jeg kan ikke lade være."
CIA
FORTROLIGT
SPIONMISSIONER
En mindedag i Washington og i resten af verden.
Nationen holder pause for at hylde de døde, savnede, forandrede for evigt.
Vi var alle i chok. Den amerikanske regering var i chok.
Der var møder i Det Hvide Hus i situationsrummet.
Chefen for centret for terrorbekæmpelse, chefen for CIA, George Tenet, var der.
Og de mødtes og talte om, hvad reaktionen kunne være.
Vi vidste, det var bin Laden, at han var i Afghanistan,
og at han havde bygget al-Qaeda-netværket.
Jeg var rejst til Afghanistan i den tid,
fra 1996 til 1999, ved tre forskellige lejligheder.
Vi havde kontakt med næsten alle kommandører i landet.
Så det gav mening, at jeg tog ind igen under dette første besøg
for at overbevise dem om at samarbejde.
Da begyndte centret for terrorbekæmpelse og jeg at planlægge
og samle et hold.
Phil Reilly, nok en af de yngste
senior efterretningsofficerer i bureauet,
var blevet foreslået som min næstkommanderende for holdet.
Vi snakkede i ti minutter, og jeg sagde: "Det er ham."
Da jeg mødte Gary Schroen, kendte jeg hans navn.
Han var en meget kendt person i CIA.
Jeg vil næsten sige legendarisk i Nærøsten-divisionen.
Han havde fået bureauets højeste pris for begivenheder før 9/11.
Mine følelser var nok ikke ædle.
Jeg var meget vred og oprevet. Jeg ville, ligesom mange,
få ram på de ansvarlige for angrebet på vores land.
Så hævn var en stor motivation for mig. Men jeg var også meget ydmyg og beæret.
Jeg vidste, jeg var heldig at være den rette til holdet.
Missionen fik vi mundtligt af Cofer Black, chefen for centret for terrorbekæmpelse.
Vi skulle ind i Afghanistan, kontakte Den Nordlige Alliance
føre dem til vores side,
og få dem til at forstå, at vi ville komme med den amerikanske hær,
og at vi ville arbejde sammen.
Han sagde: "I skal forberede dem på at modtage amerikanske specialstyrker,
som ankommer på et tidspunkt, så de kan udpege mål
ude ved kamplinjerne foran Kabul.
"Når I kommer forbi Taliban, slår I dem og kommer ind i Kabul
og finder bin Laden og hans løjtnanter.
Og når I dræber bin Laden,
skærer I hans hoved af og lægger det på tøris
og sender det hjem, så præsidenten ser det."
Og så gik jeg ud og sagde til Phil: "Spøgte han?"
Phil sagde: "Nej, han mente det."
Men det var vores ordre. Så begyndte vi at planlægge.
Jeg har den bedste kommunikator, John.
Jeg valgte en anden paramilitær officer, der hed Phil.
Gary valgte den bedste case-officer i Nærøsten-divisionen, Chris.
En anden fyr var en tidligere SEAL.
Han kendte til nedrivninger. Og han var en stor, stærk mand.
Vi fandt Doc Phillips, som var militærlæge.
Han var krigslæge i Vietnam dengang i Specialstyrke-tiden.
Han vidste, hvad han skulle tage med derned.
Jeg havde arbejdet på et program, der lavede overvågning fra luften
af de områder, hvor bin Laden kom.
Vores hold filmede Osama bin Laden, der gik gennem Tarnak Farms.
Ubemandede, ubevæbnede spionfly, Predators,
flyver over kendte al-Qaeda-træningslejre.
Billederne sendes direkte til CIA's hovedkvarter langt væk.
Predator tog endnu mere usædvanlige billeder.
Denne høje figur i lette, hvide klæder,
mener mange efterretningsanalytikere, er Osama bin Laden.
Idéen er, at hvis vi skal, kan vi tage tilbage og fange ham.
Og det var det, jeg lavede før 9/11.
Den 10. september var alt klar.
Vi fløj hjem på et Lufthansa-fly.
Den 11. september skulle han komme hjem om morgenen.
Min datter ringede og sagde: "Hvor er far?"
Jeg sagde: "På vej hjem."
På Den Midtatlantiske Ryg kom piloten og sagde,
at de lukker luftrummet.
Doc Phillips var i Gander, Newfoundland.
Alle flyene blev holdt på jorden, og det blev han også.
Det var vigtigt at få ham tilbage til os.
Dave ringede, og jeg sagde: "Hvornår du kommer hjem?
De flyver nok snart igen."
Han sagde: "De henter mig i et fly.
Og vi ses nok om en måned eller to."
Sue kender en del til bureauet, og hun vidste, hvor jeg skulle hen.
Jeg havde arbejdet på Afghanistan siden 1980, så hun vidste det.
Det viste sig, at der var en helikopter, vi skulle bruge.
Det var en CIA-helikopter, der ventede på os.
Den havde en besætning på tre, så der ville blive ti af os
CIA-folk, der skulle flyve ind i Afghanistan og prøve at komme ind.
Vi lignede Over-the-Hill Gang på vej i krig.
Den samme gruppe mennesker, der har gjort det i hele verden.
Og CIA har overraskende nok et sted,
med alle våben, man kender til.
Og det var i store mængder.
Så vi havde ti af hvert våben
plus al den ammunition, folk mente, vi kunne få brug for.
Jeg troede, vi havde et lager med militæruniformer.
Det har CIA ikke, så vi tog penge med til den lokale campingbutik og købte ind.
Vi var tre. Vi havde en stor indkøbsvogn fuld af ting.
En af damerne kom hen og sagde: "Hvor skal I hen?"
"På vandretur i bjergene." "Hvor?"
Og jeg sagde: "I udlandet."
Hun kiggede bare på os.
Det sidste, vi tog, var tre millioner dollars i kontanter.
Kontanter var vigtige,
og tre millioner var det første beløb, vi havde brug for
for at få krigsherrer til at gøre det rigtige.
Kontanter var nødvendige til at udføre angreb.
DUSHANBE, TADSJIKISTAN 19. SEPTEMBER 2001
Vi gik videre
og sluttede os til vores Mi-17, en russisk helikopter.
Og vi fik tilladelse den 26. september til at rejse ind i Afghanistan.
Vi fløj gennem Anjuman-passet.
Og helikopteren var tilfældigvis lige blevet ombygget og renoveret.
Det siger jeg, fordi den ikke var i god stand.
Mens vi steg opad, kunne man høre motorlyden forandre sig.
Den begyndte at arbejde hårdt, fordi luften blev tyndere,
og den stiger ikke så godt.
Via den interne kommunikation kontakter de vores kommunikationsfyr.
De ved ikke, om vi klarer den.
Vi skal måske vende om.
Helikopterens maksimale højde er ikke i nærheden af 17.000 fod.
Den har svært ved at flyve over bjergene i Hindu Kush.
Den arbejdede hårdt for at blive i luften.
Da vi var på vej ned, ændrede motorlyden sig.
Alle stak tommelfingeren opad.
Efter Anjuman-passet vidste vi, vi var sikre.
Vi fløj ned i Panjshir-dalen.
PANJSHIR-DALEN 26. SEPTEMBER 2001
Klokken var halv tre om eftermiddagen den 26.
Og da jeg steg ud,
stod der nok ti, elleve afghanere der.
Fyre fra Den Nordlige Alliance.
Jeg genkendte fem af dem, og de genkendte mig.
Vi havde mødt hinanden før på mine besøg.
OFFICIEL KAMERAMAND DEN NORDLIGE ALLIANCE
Alle var glade, også mig selv, for at amerikanerne kom med i krigen.
Vi var glade for, at krigen blev en international krig,
og for at verden ville gribe ind her.
De sagde: "Vi er klar til at angribe Afghanistan,
men ikke uden at forstå jeres standpunkt.
"Hvor står I i denne sag? Accepterer I det eller ej?"
Den Nordlige Alliance var forenet
mht. at angribe Taliban og gå efter al-Qaeda.
Men under overfladen var der en skrøbelighed ved det,
fordi den samlede forskellige etniske grupper i Afghanistan.
Taliban styrede tre fjerdedele af landet på det tidspunkt,
i 2000, 2001, men de kunne ikke tage Panjshir-dalen.
Så der var skakmat.
Ahmad Shah Massoud havde en hær på omkring 8.000 krigere.
De Nordlige Alliance-krigere er fremragende til det, de gør.
Det er deres dal. De lader ikke Taliban komme ind uden kamp.
Masood Khalili var Ahmad Shah Massouds bedste ven.
De var som brødre.
Al-Qaeda, bin Laden, Zawahiri.
De var alle i Afghanistan.
Taliban begyndte med brutalitet og mord.
Enhver pige i sit hus tænkte bare:
"Kommer de nu for at tage mig? For at dræbe mig?
For at presse mig og min bror?"
Kommandør Massoud sagde: "Vi må advare verden."
Vi tog til Frankrig.
Hans første rejse til Frankrig.
Og i Frankrig…
Han blev han inviteret af EU.
Og der bekendtgjorde han noget, der er meget vigtigt.
Talibanerne, der er aktive i Afghanistan,
har en meget specifik vision og fortolkning af islam.
De grupper, der støtter dem,
såsom Osama bin Ladens grupper og det pakistanske regime,
har lignende mål.
Jeg vil understrege, at disse gruppers mål
ikke kun er begrænset til Afghanistan.
Tro mig, deres mål er at fortsætte ud over Afghanistan
til resten af verden.
Massoud afslørede Talibans sande ansigt,
al-Qaeda-netværket og bin Laden, til det internationale samfund.
To arabiske fyre, der var tilknyttet bin Ladens al-Qaeda fra Europa,
fik falsk legitimation som journalister og kom til Afghanistan med et kamera,
som var fyldt med sprængstoffer.
Og den 9. september kunne de endelig sætte sig med Ahmad Shah Massoud,
lederen af Den Nordlige Alliance, Talibans største fjende.
Kommandøren sad ved siden af mig, skulder ved skulder.
Kommandøren sagde: "Fortæl mig spørgsmålene."
Der var 15 spørgsmål, og otte handlede om Osama bin Laden.
Og så tændte de kameraet.
De sprængte bomben i luften.
Jeg blev hårdt såret.
Jeg åbnede øjnene efter…
…fire, fem dage.
Det første spørgsmål var: "Hvordan? Hvad skete der med min ven?"
Død.
Det var den 9. september klokken 11 om morgenen.
Han døde i mit skød.
Han døde.
Afghanistan mistede en landsmand.
Verden mistede en ærlig mand.
Da havde bin Laden indgået en aftale med lederen af Taliban, Mullah Omar.
"Jeg giver dig penge,
hvis du giver mig et fristed her i Kandahar og landet."
Og Mullah Omar sagde ja.
Bin Laden vidste, at hvis han kunne dræbe Ahmad Shah Massoud,
ville det udrydde Talibans største fjende i Afghanistan.
Bin Laden fortalte Mullah Omar, at hans folk stod bag angrebet.
"Nu kommer amerikanerne efter mig,
og du har sagt ja til, at jeg kan blive i Afghanistan."
Så da bin Laden bragte den amerikanske vrede ned over Afghanistan,
kunne Mullah Omar, ifølge sin etik, ikke smide ham ud.
Ahmad Shah Massouds død forenede Den Nordlige Alliance.
Hvis der var tvivl om, hvis side de var på,
var der ingen tvivl længere.
De var helt om bord.
Og så gik syv af os straks i gang med det, vi skulle.
Først slog vi lejr i et hus, vi fik til rådighed, et slags safe house.
Vi sagde, vi er spydspidsen. Vi er herude. Der er ingen andre.
Grunden til, at det amerikanske militær erklærede, at de ikke ville komme med os,
var, at de sagde, det ikke var muligt at finde og redde folk,
og det er for farligt at sende soldater et sted hen, hvor de ikke kan reddes.
Vi var alle sammen macho-fyre.
Men alle vidste, det var farligt.
Der var ingen vej ud, undtagen med helikopter.
Hvis helikopteren røg eller ikke kunne komme over bjerget,
skulle vi måske gå ud.
Og der var lang vej ud over bjergene mod Pakistan.
Vi prøvede at finde ud af,
under den nye struktur uden Ahmad Shah Massoud,
hvem der var ansvarlig?
General Fahim, som var lederen af Den Nordlige Alliance,
var drastisk anderledes end Ahmad Shah Massoud.
Men han var en kriger, og han ville arbejde med os.
Så vi tager til et møde, og der er et hold af de ældre fyre der.
Så vi satte os ned, og jeg har
$250.000 med.
Jeg fortalte Den Nordlige Alliances ledere i dalen,
at jeg ikke vil høre om politiske uenigheder.
Jeg vil ikke høre om etniske forskelle.
Under Ahmad Shah Massoud var I blevet forenet.
Jeg står for pengene,
og jeg har mange penge at give til bestemte formål.
Men hvis I ikke samarbejder, får I intet.
Kommandører, der manglede dem, fik dem.
De forskellige militære ledere. Og det hele blev leveret af holdet.
Vi organiserede et fusionscenter.
Det var et par CIA-folk
og Den Nordlige Alliances efterretningsanalytikere.
De fyre ville tage efterretninger, de indsamlede,
eller lytte til talibanernes radioer og så sige: "Der sker følgende."
Det var taktiske ting.
Hvor er Taliban? Hvad laver de? Hvad sker der?
En af de farer, vi kom ud for…
Kører man ind i et Taliban eller et al-Qaeda-baghold,
bliver man nok aldrig set igen, da det er tydeligt, man er amerikaner.
Det var noget, vi måtte håndtere.
En ting, vi skulle gøre, var at tage ned til frontlinjerne
og notere på en GPS, hvor frontlinjerne var.
Hold et blev sendt til Kunduz.
Kunduz er, hvor raketterne fløj, og der var meget kamp.
Det andet hold tog ned til bakkerne over Bagram.
Og idéen var, at vi skulle indtage Bagram…
…og så begynde at arbejde på at indtage Kabul.
Det var, hvad vores mission var.
De første tre, fire uger noterede vi fjendens positioner.
Vi arbejdede med de lokale, tog kort ud
og med laser-afstandsmålere og anden teknik
identificerede vi alle fjendens positioner
og sendte dem hjem i efterretningsrapporter til CIA,
som straks formidlede dem til det amerikanske militær.
SHOMALI-SLETTEN, AFGHANISTAN 7. OKTOBER 2001
Vi havde tigget om luftangreb på Shomali-sletten.
Vi havde et tv i gården. Og de tændte det. Det var CNN.
CNN meddelte, at det amerikanske militær startede sin bombekampagne.
På mine ordrer har det amerikanske militær indledt angreb
mod al-Qaedas terrorist-træningslejre
og militære installationer i Taliban-regimet i Afghanistan.
Den første aften stod Phil og jeg på taget
og så på bjergene mellem os og Kabul.
Vi var omkring 50 km væk, men der var lave skyer på himlen.
Vi sagde, at når bomberne ramte, ville vi se lysglimt afspejlet på skyerne.
Og endelig ser man et glimt. Okay, det begynder.
Intet. Det var det.
De første luftangreb var ikke chok og ærefrygt.
Jeg tror ikke, de ønskede at gøre skade på civile.
Først var vi bekymrede. Det var Den Nordlige Alliance også.
Hvor er luftvåbnet, vi har hørt om?
Alle var tilfredse
og glade for, at der i det mindste var krig mod Taliban,
men vores tropper var ikke tilfredse med de amerikanske angreb.
I stedet for at koncentrere sig om Kabul
eller frontlinjen ved Mazar-i-Sharif eller i Takhar,
begyndte de at bombe alt i landet,
der lignede kampvognsdepoter,
lastbilværksteder, træningsområder, barakker, pakhuse.
Al den bombning af disse steder var bare spildt.
Team Alpha tog til Mazar-i-Sharif.
Hvilket var et bureauhold, der lignede det hold, jeg var en del af.
De blev kendt som hestesoldaterne.
Der var modstandsgrupper nordpå,
der var inden for Taliban-linjen og kæmpede i bjergene.
Og der skulle vi hen.
Abdul Rashid Dostum bliver tit kaldt en krigsherre.
Sandheden er, at han var en etnisk stammeleder.
Han var leder af den etniske gruppe, kendt som usbekerne i Afghanistan.
Da Taliban havde ansvaret, blev militsen en modstandsgruppe.
Dostum havde modstandskrigere overalt,
men han havde det, man ville kalde en prætoriansk garde.
Hans egen livvagt, der rejste med ham overalt.
Ryttere ankom fra en støvsky.
Dostum sagde på forhånd: "Det er lidt anderledes her."
"Det, vi kalder en pansret mandskabsvogn, kalder I en hest."
Jeg havde lært at ride som barn.
Jeg voksede op på en gård, så det var ikke svært.
For resten af holdet var det svært.
Vores job var stort set
at tjene som stifindere for de amerikanske specialstyrker.
Stifindere er de mennesker, der går først ind
for sikre, at gutterne kan komme sikkert ind i Afghanistan.
Jeg er generalløjtnant John Mulholland, officer for hærens specialstyrker.
Jeg havde det store privilegium
at kommandere den femte specialstyrkegruppe i 2001.
Den første indsats var at få et integreret team af CIA
og specialstyrke-soldater, der samarbejdede.
Vi talte direkte med oberst Mulholland.
Han prøvede flere gange
at sende to Black Hawk-helikoptere over Anjuman-passet
og komme ind i dalen.
De første to gange var vejret slemt
med frost og sne. Han måtte vende om begge gange.
ODA 555 var en hjælpedeling på 12 mænd og to helikoptere.
Af en eller anden grund landede de ikke lige i vores landingszone.
En landede på den ene side af Panjshir-floden,
og en landede på den anden side af floden.
Der er ingen modtagelseskomité. Det ville være os, der sagde: "Stig ud.
Vi er venner. Alt er okay."
Vi vandrede bare hen til stedet, hvor vi troede, de ville være.
Hal, som var SEAL, kunne ikke dy sig. Der er vand foran ham.
Han dykkede ned i floden og svømmede over
og fandt faktisk det ene hold.
Jeg har en hvid jakke på og kasket,
og jeg vinker og råber: "Vi er CIA. Skyd ikke!"
De kommer gående hen til os. Jeg sagde: "Jeg er Gary Schroen.
Jeg er fra CIA. Vi vil byde jer velkommen."
Der var cirka 24 kommandosoldater på jorden, 12 og 12.
Det hold slog sig sammen med Team Alpha,
JR Seeger og andre,
der arbejdede med Dostum og andre i området og mobiliserede dem.
PANJSHIR-DALEN JAWBREAKER TEAM
Denne specialstyrke skulle finde laserudpegede mål på slagmarken,
så amerikanske fly kunne se laserstrålen og kunne se udgangspunktet.
Det blev gjort omhyggeligt, og de skulle bombe endepunktet,
for det var et værdifuldt mål. Det var et SOFLAM.
Dostum ville gøre det,
at han ville kalde ned til fjenden foran os.
Han sagde til dem: "I er på den tabende side."
Jeg er høflig. Han var ikke så høflig.
Som regel fik han et usædvanligt uhøfligt svar i radioen.
Så han henvendte sig til vores specialstyrke-kolleger.
Han sagde: "Jeg har brug for et luftangreb der."
Så smed vores luftvåben eller flåden
laserstyret krigsmateriel lige oven på det sted.
Der skulle ikke meget overtalelse til,
efter en fyr havde set sin partner fuldstændig smadret,
for at han indså, at han burde gå over til os.
I starten plejede vi at kalde Afghanistan Mad Max møder Star Wars.
Vi brugte bogstaveligt talt
gammeldags krigsførelse og hesteryg osv.
Kombineret med teknologi fra det 21. århundrede,
laserstyret- og præcisionskrigsmateriel.
Men i begyndelsen af november var kursen, vi var på, klar.
Gary skulle hjem til møder i Washington,
fordi han havde den nyeste forståelse af situationen.
Der var stor interesse fra præsident Bush og andre.
Jeg forlod dalen den 4. november.
Jeg gik på pension den 31. november.
Den 4. december skrev jeg kontrakt med centret for terrorbekæmpelse.
Jeg blev bedt om hjælpe i centret for terrorbekæmpelse.
I centrets enhed for specialoperationer.
Jeg blev chef. Vi var der for at få ram på al-Qaeda.
Meget ville blive styret fra hovedkvarteret i Washington.
Så vi overlod Jawbreaker til det andet Jawbreaker-hold.
Gary Berntsen var leder.
Nogle fra mit hold blev der for at overlappe med dem.
MAZAR-I-SHARIF, AFGHANISTAN 10. NOVEMBER 2001
Vi foretog vigtige luftangreb på Talibans forsvarspositioner.
De brød igennem det sidste Taliban-forsvar ved den nordlige del af Hindu Kush.
Og nu var sletterne op til Mazar-i-Sharif åbne.
Talibanerne overgav Mazar-i-Sharif.
Vi skulle ikke kæmpe for den by.
Der var en masse folk fra Mazar-i-Sharif,
som var lykkelige for, at Taliban var væk.
Det var en vidunderlig følelse.
Vi vidste, vi ikke var færdige. Det var et godt øjeblik. Afgjort.
Jeg kommunikerede med Gary og hans hold.
Han tog fra nordøst til sydvest. Det er retningen mod Kabul.
Befrielsen af Kabul var målet.
Kabul var hovedstaden.
Den var hovedstaden, før Taliban overtog, og den er stadig hovedstaden.
Så den, der ejer den, ejer landet.
Så at tage den tilbage var afgørende for at få den nye regering på plads.
Talibanerne trak sig ud af Kabul den første nat, vi angreb.
Fra hvor jeg var, var det helt sikkert i konvojer.
KABUL, AFGHANISTAN 14. NOVEMBER 2001
Om morgenen den 14. førte generalen sine tropper ind.
Og han sagde til CIA-holdet, der havde fulgt med ham,
da kampen stod på nede på Shomali-sletten:
"Jeg går ind, og I venter."
De sagde: "Nej, vi kommer med dig."
Vores hold og specialstyrkerne begyndte at følge generalen,
og han kørte lige ind.
Han var den første chef fra Den Nordlige Alliance, der kom ind i byen.
Samme dag, som angrebet på Talibans styrker begyndte,
var jeg i frontlinjen på den gamle nordlige vej,
og vi var på vej mod Kabul.
Tanks rykkede frem, og infanteriet var bag dem.
Jeg tog mit kamera og steg på en tank, og vi kørte fremad.
Det tog ikke lang tid.
Der var næsten ingen modstand.
Og i morges, da Den Nordlige Alliance kørte ind i Kabul, kom folk ud på gaden.
John Mulholland gav mig en kæmpekrammer og brækkede måske to ribben.
Han var virkelig ekstatisk over, at Kabul endelig faldt.
Lad os tænke på Jawbreaker et øjeblik.
De havde kæmpet mod og besejret Taliban på…
…stort set under to måneder.
Det er virkelig fantastisk.
Vores største skuffelse var, at bin Laden var på flugt.
Gary Berntsens hold… Dengang
blev Osama bin Laden sporet til Tora Bora-egnen i Afghanistan.
Det er sikkert, han var der. Han flygtede over grænsen.
USA INDSER BIN LADEN UNDSLAP
På trods af indsatsen for at blokere.
Pakistanere påstod at have 4.000 tropper ved grænsen.
Måske. Men han flygtede og kom igennem.
Da vi vidste, at Kabul var faldet,
var det eneste, der manglede, Kandahar, Talibans hjem.
Og det skete i begyndelsen af december.
Næsten alle vores hold rapporterede om overgivelse fra Taliban.
Så meget var blevet forbudt af Taliban
såsom musik og leg og alt, hvad en normal menneskelig civilisation
ville betragte som grundlæggende i livet. Nu er det igen tilgængeligt.
Barbersalonerne havde køer af mænd, der ville barberes.
Mænd og familier, der havde skjult radioer
eller begravet dem, gravede dem op og spillede dem.
Små børn kunne spille fodbold igen.
De var succesfulde, for i løbet af en måned var Taliban ude.
Jeg kunne ikke fatte det. Taliban forlod Afghanistan.
Ja. Du godeste.
Det var en samlet front mod den fælles globale fjende.
Hamid Karzai blev udnævnt til midlertidig præsident.
Begyndelsen på et nyt Afghanistan skete lige der.
Formand Karzai er en målrettet leder.
Hans regering afspejler alle afghanernes håb om en ny og bedre fremtid.
USA støtter stærkt formand Karzais midlertidige regering.
-Velkommen til Washington. -Tak.
Tak.
Vi kunne bevise, at vi faktisk godt kunne
lade afghanerne udføre arbejdet selv.
Vi opnåede mange ting. F.eks. uddannelse.
Der blev bygget en hær på 300.000.
Skolerne, veje, hospitaler.
En anden ting, som også var vigtig…
Frihed.
Det var ikke, fordi USA sagde, vi skulle være frie.
Det var, fordi vi fik muligheden
for at vise vores ret til frihed.
Det er gevinster, vi fik.
Krigen bliver ikke hurtig.
Vi ved det fra historien om militær konflikt i Afghanistan.
Der har først været succes,
efterfulgt af lange år med nølen og endelig fiasko.
Vi gentager ikke den fejl.
Efter over 13 år
nåede USA's kampmission i Afghanistan til en ansvarlig afslutning.
Det er tid til at bringe vores folk hjem.
USA afsluttede 20 års krig i Afghanistan.
Den længste krig i amerikansk historie.
Tusindvis af afghanere er flygtet til Kabul lufthavn
for at forlade Afghanistan
dagen efter, Taliban overtog landet.
Den rædsel, som Taliban udgør, omslutter nu landet igen.
Faktisk mere fuldstændigt end i 2001.
Og jeg beder for folket i Afghanistan hver aften.
Jeg er 61, og resten af mit liv vil den sorte plet være der.
Jeg kommer ikke over det i den forstand…
Måske havde nogle Vietnam-veteraner det også sådan.
Jeg var en ung mand i 75.
Jeg ved ikke, hvordan Saigons fald føltes for de amerikanere,
men jeg ved ikke, hvordan vi kommer over det som land.
Over det, vi har gjort.
Vi må helt sikkert tilbage.
Der er helt nye fjender på vej.
Tyve år for hvad, pjok? Tyve år for hvad?
Alt det, du gjorde, hvordan gavnede det dig?
Når jeg ser tilbage på, hvad der er sket,
må jeg tænke på min gode ven Masood Khalili.
Og at skulle ham se på sit land nu efter alle de ofre, han har bragt.
Og sige: "Det er slut."
Der er intet, jeg kan gøre mere.
Det er hjerteskærende.
På 43 år, se på denne uheldige nation.
Altid faser, ikke af fred.
Faser, ikke af at fejre.
Faser, ikke af lykke.
Krigsfaser.
Vi forventer, at Europa, NATO og USA
yder finansiel og militær hjælp
til de nyligt dannede modstandsstyrker.
Så nutidens unge, såsom Ahmad Massoud, der følger i sin fars fodspor,
og andre unge vil kunne genopbygge landet Afghanistan
og skabe et moderne Afghanistan for det afghanske folk
og de fremtidige børn i Afghanistan.
Det står i vores kultur,
at man har håb, man har kærlighed
og aldrig giver op.
TIL MINDE OM GARY SCHROEN 6. NOVEMBER 1941-1. AUGUST 2022
I DENNE SÆSON PÅ
SPIONMISSIONER
Noriega var i stand til at bruge Panama som overførselssted for stoffer.
Vi vidste, vi ikke kunne vende det blinde øje til.
Så jagten begynder.
Oleg Gordijevskij, en sovjetisk KGB-officer,
er nok en af de bedste spioner, der har arbejdet for MI6.
Det faldt mig aldrig ind, at min kammerat kunne rekrutteres af briterne.
Var jeg i tvivl, ville jeg skyde ham.
Der er en forbindelse mellem De Grå Ulve og ham, der prøvede at dræbe paven.
Min intention var at dræbe paven og begå selvmord.
Der var 11 gidsler, de er døde.
Golda Meir kræver hævn.
Grundprincippet var skyd, og ti stille.
TALIBANSKE SPIONER
CIA havde ikke gjort sådan noget,
hvor vi prøver at samarbejde med folk på fjendens side.
Der ligger tre atommissil-sprænghoveder på bunden af det nordlige Stillehav.
K-129 var et krigsskib, og det sank.
…journalister for Los Angeles Times.
Det var på visse måder mere kompliceret end at tage til månen.
Tekster af: Pernille G. Levine