VIRGINIE, USA 11. ZÁŘÍ 2001
Jedenáctého září bylo krásné podzimní ráno.
Odcházel jsem do práce později než obvykle,
protože jsem v CIA přestoupil do programu pro vysloužilé agenty.
Jel jsem na ústředí, kde jsem dva roky sloužil jako zástupce ředitele.
Nečekal mě veselý den, protože jsem věděl, že se mi bude stýskat.
Najednou se strhlo pozdvižení.
Aktuální zprávy. Sledujete velmi znepokojivé živé záběry.
Vidíte Světové obchodní centrum. Máme nepotvrzené zprávy…
Tady je druhé letadlo.
Další letadlo narazilo do Světového obchodního centra.
Panebože.
Díváme se na živé záběry z Washingtonu
a z Pentagonu se valí dým.
Let 93 ve výšce 3500 stop.
Let 93.
Máme informace k letu číslo 93?
Jo, jsou dole.
- Dole? - Ano.
Kdy přistáli?
Nepřistáli.
Havarovali?
Každý za tím viděl al-Káidu.
FBI, americká armáda…
Protože neexistovaly jiné skupiny s takovou úrovní organizace
schopné naplánovat tak rozsáhlý útok
a provést ho na území Spojených států.
Prezident prohlásil: „Amerika, ať už armáda nebo CIA,
musí okamžitě zahájit hon na bin Ládina v Afghánistánu.“
Čtrnáctého září mi zavolal náčelník Protiteroristického střediska.
„Gary, chceš odletět s prvním týmem do Afghánistánu?
Neznám v CIA nikoho, kdo by na to byl líp připravený.
Děláš v tom roky.“
Okamžitě jsem souhlasil.
Každý Američan se chce těm teroristům pomstít
a já mám šanci vést útok?
Jasně.
Žena mě nepochválila. Řekla: „Čeká tě důchod.
Je ti 59. Proč to děláš?“
Ve Washington Post byla fotka hasiče v New Yorku.
Stačilo vidět jeho tvář, uniformu,
slzy stékající po tváři. Byl na pohřbu.
Ukázal jsem to ženě a říkám: „Proto.
Nemůžu jinak.“
ÚSTŘEDNÍ ZPRAVODAJSKÁ SLUŽBA
TAJNÉ
ŠPIONÁŽNÍ OPERACE
OPERACE JAWBREAKER
Washington a celý svět vzpomínají.
Navždy poznamenaný národ se zastavil, aby uctil mrtvé a pohřešované.
Všichni jsme byli v šoku, včetně celé americké vlády.
V Bílém domě probíhalo jednání v Situační místnosti.
Byl tam náčelník Protiteroristického střediska
a taky ředitel CIA George Tenet.
Setkali se a diskutovali možné odezvy.
Věděli jsme, že za tím stojí bin Ládin
a že v Afghánistánu vybudoval teroristickou síť al-Káida.
Já jsem Afghánistán navštívil několikrát.
Mezi lety 1996 až 1999 celkem třikrát.
Byli jsme v kontaktu se všemi významnými veliteli v zemi.
A právě z toho důvodu vybrali pro první návštěvu mě,
abych je přesvědčil ke spolupráci.
Ihned jsme s Protiteroristickým střediskem začali připravovat plán
a sestavovat tým.
Phil Reilly, asi jeden z nejmladších
nadřízených agentů rozvědky CIA,
mi byl doporučen na post zástupce.
Povídali jsme si deset minut a já měl jasno.
Garyho Schroena jsem znal podle jména.
V CIA se o něm často mluvilo.
Byl až legendární postavou divize pro Blízký východ.
Obdržel nejvyšší vyznamenání CIA za události před 11. zářím.
Hlavou se mi nehonily zrovna ušlechtilé myšlenky.
Měl jsem obrovskou zlost. Jako spousta lidí jsem chtěl
dostat teroristy zodpovědné za útok na naši zemi.
Mou motivací byla hlavně pomsta.
Ale zároveň jsem cítil pokoru a jistou čest.
Místo v týmu jsem vnímal jako výhru v loterii.
Misi nám vysvětlil
šéf Protiteroristického střediska Cofer Black.
Měli jsme odletět do Afghánistánu, kontaktovat Severní alianci,
získat je na naši stranu
a vysvětlit jim, že do země pošleme značný počet amerických jednotek
a budeme spolupracovat.
Řekl: „Musíte je připravit na spolupráci s jednotkami,
které tam brzy dorazí, aby odhalily cíl
v bojové linii před Kábulem.
Jakmile se dostanete přes Tálibán do Kábulu,
vystopujete tam bin Ládina a jeho zástupce.
A až bin Ládina zabijete,
uříznete mu hlavu, hodíte ji na suchý led
a pošlete sem, abych ji ukázal prezidentovi.“
Pak jsem se ptal Phila, jestli si dělal srandu.
On na to: „Ne, myslel to vážně.“
Vyslechli jsme si rozkazy a začali plánovat.
Měl jsem nejlepšího terénního agenta, Johna.
A taky polovojenského důstojníka, shodou okolností jménem Phil.
Gary si vybral nejlepšího referenta v divizi Blízkého východu, Chrise.
Dále jsme měli bývalého člena SEALs.
Vyznal se v demolicích.
A byl to obr a svalovec.
Dále jsme přibrali zdravotníka, doktora Phillipse.
Když byl ještě u Special Forces, působil jako medik ve Vietnamu.
Věděl přesně, co bude na takovém místě potřeba.
Spolupracoval jsem na leteckém průzkumu oblastí,
kde se bin Ládin nejčastěji pohyboval.
To náš tým natočil Usámu bin Ládina,
jak se prochází po Tarnak Farms.
Bezpilotní neozbrojená špionážní letadla Predator
proletěla nad známým výcvikovým táborem al-Káidy.
Záběry byly přenášeny živě přes půl světa do ústředí CIA.
Predator pořídil velmi zajímavé záběry.
Tato vysoká postava v bílém rouchu
je mnohými analytiky považována za Usámu bin Ládina.
Mysleli jsme, že si tam pro něj můžeme kdykoli dojít.
Tohle jsem dělal před 11. zářím.
Desátého září jsme měli všechno připravené.
Letěli jsme domů letadlem Lufthansy.
Měl se vrátit domů ráno 11. září.
Volala mi dcera a ptala se, kde je táta.
Řekla jsem, že na cestě domů.
KANDAHÁR
V oblasti Středoatlantského hřbetu nám pilot oznámil,
že USA uzavírají vzdušný prostor.
Doktor Phillips uvízl v Ganderu v Newfoundlandu.
Všechna letadla byla uzemněna a on s nimi.
Museli jsme ho dostat k nám.
Když se Dave ozval, ptala jsem se, kdy se vrátí domů.
„Brzy asi pustí letadla do vzduchu.“
Odpověděl: „Nevrátím se. Posílají pro mě letadlo.
A uvidíme se tak za měsíc nebo dva.“
Sue nebyla včerejší.
Okamžitě jí došlo, kam se chystám.
Věděla, že pracuju v Afghánistánu od roku 1980. Bylo jí to jasné.
Ukázalo se, že budeme muset využít vrtulník.
Čekal na nás vrtulník CIA.
S tříčlennou posádkou nás v něm letělo deset pracovníků CIA.
A takhle jsme se pokusili dostat do Afghánistánu.
Připomínali jsme partu kovbojů ženoucí se do války.
Naším úkolem bylo provést to, co jsme dělali po celém světě.
TÝM JAWBREAKER
Asi není překvapením, že CIA má místo,
kde najdete snad každou zbraň na světě.
Stačí si říct kolik.
Vzali jsme si od každého druhu deset zbraní.
A všechno možné střelivo, co bychom mohli potřebovat.
Myslel jsem, že máme taky sklad s vojenskými uniformami.
Ale CIA nic takového neměla,
tak jsme se rozšoupli v místním outdoorovém obchodě.
Byli jsme tři a košík nám přetékal.
Jedna dáma se nás zeptala, kam se chystáme.
Říkám: „Chodit po horách.“ Ona: „Kam?“
„Do zámoří.“
Na to už nic neřekla.
Na závěr jsme si přibalili tři miliony dolarů v hotovosti.
Hotovost byla zásadní.
Tři miliony měly na začátek stačit,
abychom si získali vojenské velitele na svou stranu.
Potřebovali jsme peníze na nákup prostředků pro útočné operace.
DUŠANBE, TÁDŽIKISTÁN 19. ZÁŘÍ 2001
Pokračovali jsme v přípravách. Obstarali jsme si ruský vrtulník MI-17.
A 26. září jsme dostali zelenou vstoupit na území Afghánistánu.
Letěli jsme skrz Anjumanský průsmyk.
Ten vrtulník zrovna prošel modernizací a opravou.
Říkám to proto, že nebyl v nejlepší formě.
Během stoupání jsme slyšeli, jak motor mění zvuk.
Začínal se přehřívat, protože vzduch řídl
a vztlak tím pádem slábl.
Interní komunikací si volali
s naším operátorem.
Nevěděli, jestli doletíme.
Hrozilo, že to otočíme.
Maximální výška letu vrtulníku rozhodně není 5 000 metrů.
Ten stroj měl co dělat, aby překonal vrcholky pohoří Hindúkuš.
Bylo cítit, jak motoru dochází pára.
Když jsme začali klesat, motor už tolik nekřičel
a všichni se oddechli.
Po překonání průsmyku jsme byli v suchu.
Klesli jsme do Pandžšírského údolí.
PANDŽŠÍRSKÉ ÚDOLÍ, AFGHÁNISTÁN 26. ZÁŘÍ 2001
Bylo to 26. září ve 14:30.
A když jsem vystoupil,
stálo přede mnou asi 11 Afghánců.
Členové Severní aliance.
Poznal jsem pět z nich. A oni zase mě.
Znali jsme se z mých předchozích návštěv.
OFICIÁLNÍ KAMERAMAN SEVERNÍ ALIANCE
Všichni jsme měli radost,
že se Američané do války zapojili.
Byli jsme rádi, že se z ní stane mezinárodní válka
a že se zapojí celý svět.
Řekli: „Jsme připraveni zaútočit na Afghánistán,
ale nejdřív nás zajímá váš názor.
Co si o tom myslíte? Souhlasíte, nebo ne?“
Severní aliance byla jednotná,
když šlo o útoky na Tálibán a al-Káidu.
Ale v mnoha ohledech se jednalo o křehkou spolupráci,
protože aliance sdružovala nesourodé etnické skupiny v Afghánistánu.
V letech 2000 a 2001 ovládal Tálibán tři čtvrtiny země,
ale nedokázal dobýt Pandžšírské údolí.
Takže stáli na mrtvém bodě.
Ahmad Šáh Masúd měl armádu asi 8 000 bojovníků.
Tito bojovníci Severní aliance dobře ví, co dělají.
Bylo to jejich údolí a bez boje se ho vzdát nehodlali.
Masúd Chalílí byl nejlepší přítel Ahmada Šáha Masúda.
Byli jako bratři.
Al-Káida, bin Ládin, Zaváhirí.
Všichni byli v Afghánistánu.
Tálibán začal s brutálním násilím a vražděním.
Každé dívce se honilo hlavou:
„Jsem další na radě?
Zabijou mě?
Budou na nás s bratrem tlačit?“
Velitel Masúd prohlásil: „Musíme upozornit svět.“
PAŘÍŽ, FRANCIE 4. DUBNA 2001
Letěli jsme do Francie.
Jeho první cesta do Francie.
Ve Francii přijal pozvání Evropské unie.
A tam oznámil něco velmi důležitého.
Tálibán, který v současnosti působí v Afghánistánu,
ZDROJ: EVROPSKÁ UNIE
má velmi specifickou vizi a výklad islámu.
Skupiny, které je podporují,
jako Usáma bin Ládin spolu s pákistánským režimem,
mají podobné cíle.
Chtěl bych zdůraznit, že cíle těchto skupin
nekončí hranicemi Afghánistánu.
Věřte mi, že po Afghánistánu chtějí pokračovat
do zbytku světa.
Masúd odhalil pravou tvář Tálibánu,
al-Káidy a bin Ládina před mezinárodním společenstvím.
PANDŽŠÍRSKÉ ÚDOLÍ, AFGHÁNISTÁN 9. ZÁŘÍ 2001
Dva Arabové z Evropy napojení na bin Ládinovu al-Káidu
vydávající se za novináře dorazili do Afghánistánu s kamerou
napěchovanou výbušninami.
A devátého září se jim konečně podařilo setkat s Ahmadem Šáhem Masúdem,
vůdcem Severní aliance a úhlavním nepřítelem Tálibánu.
Seděl jsem po velitelově boku.
Chtěl, aby mu prozradili otázky.
Bylo to přesně 15 otázek a 8 se týkalo Usámy bin Ládina.
A pak spustili kameru.
Odpálili tam bombu.
Byl jsem vážně zraněný.
Když jsem po asi pěti dnech
otevřel oči,
má první otázka byla: „Co se stalo? A co můj přítel?“
Zemřel.
Devátého září kolem 11:00…
mi zemřel v klíně.
Umřel.
Afghánistán přišel o syna.
Svět přišel o čestného muže.
Mezitím bin Ládin uzavřel dohodu s vůdcem Tálibánu, mullou Omarem.
„Dám vám peníze
oplátkou za útočiště v Kandaháru a v celé zemi.“
KANDAHÁR
A mulla Omar souhlasil.
Bin Ládin věděl, že pokud dokáže zabít Ahmada Šáha Masúda,
odstraní tak největšího nepřítele Tálibánu v Afghánistánu.
Bin Ládin řekl mullovi Omarovi, že útok provedli jeho muži.
„Teď si pro mě přijdou Američani,
ale tys souhlasil, že smím zůstat v Afghánistánu.“
Takže ačkoli bin Ládin poštval proti Afghánistánu USA,
mulla Omar ho nemohl vyhostit ze země, protože se řídil jistými zákony.
Smrt Ahmada Šáha Masúda Severní alianci sjednotila.
Od toho okamžiku nebylo pochyb o tom,
na jakou stranu se přidají.
Stáli na naší straně.
Naše sedmička se okamžitě pustila do práce.
Nejdřív jsme se utábořili v domě který nám poskytli. Byl to náš úkryt.
Byli jsme předvoj.
Byli jsme tam sami.
Americká armáda se k nám nepřidala a jako důvod uvedli,
že nemohou v zemi provádět pátrací a záchranné mise
a že je příliš riskantní poslat vojáky někam, odkud je nemohou odvézt.
Každý z nás byl tak trochu macho.
Ale všichni věděli, že je to nebezpečné.
Jedinou cestou pryč byl náš vrtulník.
A kdyby se porouchal nebo nedokázal přeletět hory,
hrozilo, že půjdeme po svých.
A přes hory to byla do Pákistánu pěkná štreka.
Snažili jsme se přijít na to,
kdo se po smrti Ahmada Šáha Masúda
ujal vedení.
GENERÁL FAHÍM
Generál Fahím, který se stal novým vůdcem aliance,
byl úplně jiný než Ahmad Šáh Masúd.
Ale byl to bojovník a zavázal se s námi spolupracovat.
Přišli jsme na jednání s několika vyššími důstojníky.
Posadili jsme se a já měl…
u sebe 250 000 dolarů.
Řekl jsem velitelům Severní aliance,
že nechci slyšet o politických rozbrojích.
Ani o etnických rozdílech.
Za vlády Ahmada Šáha Masúda jste byli jednotní.
Já mám peníze.
A mám jich na rozdávání dost.
Ale pokud nebudete spolupracovat, nic nedostanete.
Peníze šly velitelům, kteří je potřebovali.
Různým vojenským velitelům. A všechny pocházely od týmu.
Založili jsme takzvané fúzní centrum.
Bylo v něm několik lidí ze CIA
a analytici rozvědky Severní aliance.
Prověřovali získané informace
nebo odposlouchávali vysílačky Tálibánu a pak nás o všem informovali.
Byly to taktické záležitosti. Kde je Tálibán? Co dělají? Co se děje?
Neustále na nás číhalo nebezpečí.
Když vás přepadne Tálibán nebo al-Káida,
už vás nikdy nikdo neuvidí, protože poznají, že jste Američan.
S tím jsme museli počítat.
Jedním z úkolů bylo jet do přední linie
a určit pomocí GPS, kde se nachází.
Tým číslo jedna byl vyslán do Kundúzu.
Probíhaly tam zuřivé boje a vzduchem létaly rakety.
Druhý tým se vydal do kopců na Bagrámem.
LETIŠTĚ BAGRÁM KÁBUL
Měli jsme v plánu dobýt Bagrám
a následně i Kábul.
Přesně to byla naše mise.
První čtyři týdny jsme se snažili zjistit, kde se nachází nepřítel.
Společně s místními jsme pomocí map,
laserových dálkoměrů a dalších přístrojů zjistili,
kde všude jsou nepřátelé rozmístění.
A následně jsme tyto informace předávali CIA.
Ta je okamžitě poslala armádě.
PLANINA ŠOMÁLÍ, AFGHÁNISTÁN 7. ŘÍJNA 2001
Prosili jsme, aby na planinu Šomálí provedli nálet.
Na dvoře byla televize. Zapnuli ji a dívali se na CNN.
Oznámili, že americká armáda zahájila bombardování.
Na můj rozkaz zahájila armáda Spojených států útoky
na teroristické výcvikové tábory al-Káidy,
a vojenská zařízení Tálibánu v Afghánistánu.
První noc jsme stáli s Philem na střeše
a pozorovali hory mezi námi a Kábulem.
Nacházely se asi 50 kilometrů od nás, ale mraky byly nízko.
Říkali jsme, že až začnou dopadat bomby, uvidíme, jak se odráží v mracích.
Konečně přišel záblesk. Už to začíná.
Nic. To bylo všechno.
První letecké nálety nepřítele nijak neochromily.
Myslím, že nechtěli zabít žádné civilisty.
Zpočátku nám to se Severní aliancí dělalo vrásky.
Kde je to úžasné letectvo?
Všichni byli spokojení
a rádi, že někdo vyhlásil Tálibánu válku,
ale našim jednotkám se nelíbilo, jak Američané vedli útoky.
Místo, aby se soustředili na přední linii v Kábulu
nebo na fronty v Mazáre Šeríf a Tacháru,
začali bombardovat místa po celé zemi,
která vypadala jako parkoviště tanků,
autoopravny, výcvikové prostory vojáků, kasárny a sklady.
Bombardovali to všechno úplně zbytečně.
Tým Alfa se vydal do Mazáre Šeríf.
Byl to tým vyslaný agenturou
s podobným složením, jako byl ten náš.
Začalo se jim říkat „Jízda“.
Na severu byly odbojové skupiny,
VEDOUCÍ TÝMU ALFA, CIA
které v horách bojovaly na území Tálibánu.
Tak jsme se za nimi vydali.
Abdul Rašíd Dóstum je často označován za vojenského diktátora.
Pravdou je, že to byl kmenový vůdce.
V Afghánistánu vedl etnickou skupinu zvanou Uzbeci.
Když se k moci dostal Tálibán, přešli do odboje.
Dóstum rozmístil bojovníky po celé zemi,
ale sám měl něco jako pretoriánskou gardu.
Měl vlastní bodyguardy, kteří s ním všude jezdili.
Zvedl se prach a přiklusali jezdci na koních.
Dopředu nás varoval, že to u nich chodí trochu jinak.
Pro ně je kůň něco jako obrněný transportér.
Já jezdil na koních od dětství.
Vyrůstal jsem na farmě, takže to pro mě byla hračka.
To se o zbytku týmu říct nedalo.
Naším úkolem bylo
prozkoumat terén pro vojáky Special Forces.
Průzkumníci jezdí na místo jako první,
aby zajistili vojákům bezpečnou cestu do Afghánistánu.
Jsem generálporučík John Mulholland, důstojník Special Forces.
Měl jsem tu čest
velet v roce 2001 páté skupině Special Forces.
Prvním úkolem bylo sjednotit spolupráci integrovaného týmu CIA
a vojáků Special Forces.
Mluvili jsme přímo s plukovníkem Mulhollandem.
Několikrát se pokusil poslat
dva vrtulníky Black Hawk přes Anjumanský průsmyk
a přeletět do Údolí.
Při prvních dvou pokusech bylo špatné počasí.
Mrzlo a padal sníh, tak to museli otočit.
PANDŽŠÍRSKÉ ÚDOLÍ, AFGHÁNISTÁN 19. ŘÍJNA 2001
ODA 555 byla detašovaná jednotka ve složení 12 můžu a dvou vrtulníků.
Z nějakého důvodu nepřistáli na naší přistávací ploše.
Jeden vrtulník přistál na levé straně řeky Pandžšír
a druhý na pravé.
Nečekal je tam žádný uvítací výbor, jen my.
„Vylezte, jsme přátelé. Není se čeho bát.“
Obcházeli jsme místa, kde měli údajně přistát.
Hal jako Navy SEAL nedokázal odolat vodě.
Skočil do řeky a přeplaval ji.
A tam našel druhý tým.
Měl jsem na sobě bílou bundu a kšiltovku.
Mával jsem na ně a křičel: „Jsme z CIA, nestřílejte!“
Rozešli se směrem k nám, tak říkám: „Ahoj, jsem Gary Schroen.
Jsem z CIA. Přišli jsme vás přivítat.“
Bylo tam asi 24 Zelených baretů. Po 12 na každé straně.
A jejich tým se spojil s naším týmem Alfa,
JR Seegerem a ostatními.
Společně s Dóstumem jsme se snažili mobilizovat bojovníky v okolí.
PANDŽŠÍRSKÉ ÚDOLÍ TEAM JAWBREAKER
MAZÁRE ŠERÍF TÝM ALFA
Jednotka Special Forces měla za úkol
laserem označovat cíle na bojišti,
aby americké letectvo vidělo,
kde se nachází začátek konvoje.
Muselo to být provedeno pečlivě, aby mohli zasáhnout konec,
kde byl hlavní cíl.
Říká se tomu SOFLAM.
Dóstum zavolal nepříteli,
který byl přímo před námi.
Řekl jim, že prohrávají.
Takhle slušně to teda neříkal.
A ve většině případů
byla odezva ve vysílačce stejně neurvalá.
Pak se obrátil na naše kolegy ze Special Forces
a řekl jim, že je tam potřeba zaútočit.
A pak letectvo nebo námořnictvo
vypustilo laserem naváděnou munici přímo na cíl.
Pak už jsme je nemuseli přesvědčovat,
když viděli, jak jsme jim úplně rozmetali spolubojovníky.
Došlo jim, že jsou na špatné straně, a začali spolupracovat.
Zpočátku to bylo v Afghánistánu jako kombinace Šíleného Maxe a Star Wars.
Kombinovali jsme
starodávné metody boje a jízdy na koni
s moderními technologiemi 21. století
jako laserem naváděnou municí a taktickými raketami.
Ale začátkem listopadu bylo jasné, jak to s námi bude dál.
Garyho potřebovali ve Washingtonu na jednání,
protože o situaci věděl nejvíc.
Prezident Bush a ostatní po tom žíznili.
Z Údolí jsem odletěl asi 4. listopadu.
31. listopadu jsem odešel do výslužby.
A 4. prosince jsem se upsal k práci pro Protiteroristické středisko.
Požádali mě o pomoc v Protiteroristickém středisku.
V oddělení speciálních operací,
které jsem znovu vedl. Další misí bylo zničit al-Káidu.
A spoustu akcí jsme vedli přímo z Washingtonu.
Operaci Jawbreaker jsme předali druhému týmu.
Vedl ho Gary Berntsen.
Pár lidí z mého týmu mu pro lepší přechod zůstalo.
MAZÁRE ŠERÍF, AFGHÁNISTÁN 10. LISTOPADU 2001
Prováděli jsme mohutné nálety
na obranné pozice Tálibánu.
Prolomili poslední obrannou linii Tálibánu
na severním úpatí pohoří Hindúkuš.
Tím pádem byla planina před Mazáre Šeríf volná.
Tálibán z Mazáre Šeríf utekl.
Nemuseli jsme o město bojovat.
Čekal nás tam dav lidí,
kteří byli nadšení, že Tálibán zmizel.
Byl to úžasný pocit.
Věděli jsme, že tím naše práce nekončí, ale byl to hezký okamžik.
Mluvil jsem s Garym a jeho týmem.
Jel ze severovýchodu na jihozápad,
což byl směr do Kábulu.
Dalším úkolem bylo osvobození Kábulu.
Kábul je hlavní město.
Byl jím předtím, než se Tálibán chopil moci, a zůstal jím i poté.
Kdo ovládá Kábul, ovládá zemi.
A proto bylo jeho dobytí zásadní pro nastolení nové vlády.
Tálibán se z Kábulu stáhl první noc, kdy jsme zaútočili.
Odjížděly odtamtud celé konvoje.
KÁBUL, AFGHÁNISTÁN 14. LISTOPADU 2001
Ráno 14. listopadu vedl generál svoje jednotky do města.
A řekl týmu CIA, který ho doprovázel,
když se bitva přesunula na planinu Šomálí:
„Půjdu dovnitř a vy tady počkejte.“
Odpověděli, že půjdou s ním.
Náš tým a vojáci ze Special Forces se vydali za generálem.
Na nic nečekal.
Byl to první vyšší důstojník Severní aliance, který vstoupil do města.
Ve stejný den, kdy začal útok na ozbrojené síly Tálibánu,
jsem byl v první linii na staré Severní ulici
a mířili jsme do Kábulu.
První jely tanky a za nimi dělostřelectvo.
Vzal jsem kameru, nasedl na jeden z tanků a vyrazili jsme.
Netrvalo to dlouho.
Odpor byl prakticky nulový.
Když Severní aliance dnes ráno vkročila do Kábulu,
lidé vyšli do ulic.
John Mulholland mě zvedl do vzduchu, obejmul mě
a málem mi zlomil žebra.
Měl obrovskou radost, že Kábul konečně padl.
Jak to bylo s týmem Jawbreaker?
Tým svedl boj s Tálibánem a porazil ho…
za necelé dva měsíce.
Což je opravdu neskutečný počin.
Největším zklamáním bylo, že bin Ládin byl stále na útěku.
Tým Garyho Berntsena tou dobou
vystopoval Usámu bin Ládina v afghánské oblasti Tóra Bóra.
Bylo jisté, že tam je. Utekl za hranice.
USA VĚŘÍ, ŽE BIN LÁDIN UNIKL
Navzdory snahám o blokování hranic.
Pákistánci tvrdili, že mají na hranicích 4 000 vojáků.
Možná. Ale bin Ládin jim stejně unikl.
Jakmile jsme věděli, že Kábul padl,
stačilo už jen dobýt Kandahár,
útočiště Tálibánu.
K tomu došlo začátkem prosince.
Téměř všechny naše týmy hlásily kapitulaci jednotek Tálibánu.
Tálibán zakázal v zemi spoustu věcí.
Najednou si lidé zase mohli užívat hudbu, hrát si na veřejnosti
a vůbec dělat věci, které my považujeme za normální.
Muži stáli fronty před holičstvími, aby se zbavili vousů.
Lidé a rodiny, které buď schovaly
nebo rovnou pohřbily svá rádia, je vytáhli a pouštěli.
Děti zase mohly hrát fotbal.
Byl to úspěch,
protože stihli Tálibán za měsíc vyprovodit ze země.
Nemohl jsem tomu uvěřit. Tálibán opustil Afghánistán.
Ano. Bože můj.
Všichni spojili síly proti společnému globálnímu nepříteli.
Hámid Karzaj byl jmenován prozatímním prezidentem.
Začaly se psát dějiny nového Afghánistánu.
Předseda Karzaj je odhodlaný vůdce.
A jeho vláda odráží naději
všech Afghánců na novou a lepší budoucnost.
Spojené státy plně podporují jeho prozatímní vládu.
- Vítejte ve Washingtonu. - Děkuji.
Děkuji.
V podstatě jsme dokázali,
že můžeme nechat vedení země na samotných Afgháncích.
Získali jsme spoustu věcí, například vzdělání.
Byla sestavena armáda 300 000 vojáků.
Školy, silnice, nemocnice.
A další důležitou věc…
Svobodu.
Nebylo to tím, že nám Američané řekli, ať jsme svobodní,
ale tím, že jsme tu příležitost dostali.
A mohli jsme využít našeho práva na svobodu.
To vše jsme získali.
Tahle válka nebude rychlá.
Víme to z historie vojenského konfliktu v Afghánistánu.
Byl to počáteční úspěch
následovaný dlouhými roky úpadku a konečně selháním.
Stejnou chybu neuděláme.
Po více než 13 letech
došla americká bojová mise v Afghánistánu zodpovědnému konci.
Je čas odvézt naše lidi zpátky domů.
Spojené státy ukončily 20letou válku v Afghánistánu.
Nejdelší válku v americké historii.
Tisíce Afghánců uprchly na letiště v Kábulu
ve snaze opustit Afghánistán
den poté, co Tálibán ovládl zemi.
Báli se tmy, do které Tálibán zemi znovu zahaloval.
Tentokrát ještě temnější než v roce 2001.
A já se za Afghánce každý večer modlím.
Je mi 61 a do konce života
na to budu hořce vzpomínat.
Nikdy se z toho neoklepu.
Podobně se možná cítili někteří veteráni z Vietnamu.
V roce 1975 jsem byl mladý.
Nevím, jak těmto skvělým vojákům bylo po pádu Saigonu,
ale nedokážu si představit, jak se naše země vyrovná s tím,
co jsme provedli.
Určitě tam budeme muset zpátky.
Na obzoru číhají noví nepřátelé.
Dvacet let kvůli čemu?
K čemu bylo všechno to, co jsme dokázali?
Kdykoli se ohlédnu zpět,
vzpomenu si na svého přítele Masúda Chalílího.
Jak teď musí přihlížet, co se děje v zemi,
za kterou se tak obětoval.
Musel si říct: „Je konec.
Už s tím nic nenadělám.“
Láme mi to srdce.
Podívejte se na uplynulých 43 let tohoto zkoušeného národa.
Dlouhé roky bez míru.
Dlouhé roky bez oslav.
Dlouhé roky neštěstí
a války.
Očekáváme od Evropy, NATO a USA,
že poskytnou peněžní, finanční a vojenskou pomoc
nově zformovaným jednotkám odboje.
Aby dnešní mládež, jako je Ahmad Masúd, který kráčí ve šlépějích svého otce,
dostali šanci znovu vybudovat Afghánistán.
Vytvořit moderní zemi pro afghánský lid
a jeho budoucí potomky.
V naší kultuře platí,
že máme mít naději, milovat
a nevzdávat se.
NA PAMÁTKU GARYHO SCHROENA 6. LISTOPADU 1941 - 1. SRPNA 2022
LETOS UVIDÍTE
ŠPIONÁŽNÍ OPERACE
Noriega dokázal využít Panamu pro pašování drog.
Věděli jsme, že už nad tím nemůžeme přivírat oči.
Museli jsme zasáhnout.
Oleg Gordijevskij, sovětský důstojník KGB,
byl jeden z nejlepších špionů pracujících pro britskou rozvědku.
Nikdy mě nenapadlo, že by mého soudruha mohli naverbovat Britové.
Tušit to, zastřelil bych ho.
Existuje pojítko mezi Šedými vlky a mužem, který se pokusil zabít papeže.
Měl jsem v úmyslu zabít papeže a spáchat sebevraždu.
Měli 11 rukojmích. Žádný nepřežil.
Golda Meir volala po pomstě.
Základním principem bylo střílet a nemluvit.
TÁLIBÁNŠTÍ ŠPIONI
CIA ještě nikdy nezkoušela
spolupracovat s lidmi na straně nepřítele.
Na dně severního Pacifiku leží tři jaderné hlavice.
K-129 byla válečná loď, která se potopila.
…novináři z Los Angeles Times.
V určitých ohledech to byla složitější operace než přistání na Měsíci.
ŠPIONÁŽNÍ OPERACE
Překlad titulků: Michael Novotný