EN NETFLIX-SERIE
Det fina med riktigt jävliga situationer
är att de bara kan hända en gång.
Man kan bara dödas en gång.
Man mister bara sitt livs kärlek en gång.
Man blir bara rånad på den största skatt nån nånsin stulit en gång.
Men bara för att de bara händer en gång,
gör de inte mindre ont.
Man är förkrossad. Man ser ansiktena på dem man har svikit.
Det är som att få ett eldklot i bröstet.
Och just då, när ångesten hindrar en från att andas,
måste man välja väg: acceptera nederlaget eller slåss.
Professorn valde att slåss.
Fast han visste att allt var borta,
att han troligen bara förlängde lidandet, valde han att slåss.
Slå på gps:en. Hitta lastbilarnas signal.
De känner inte till gps-sändarna.
Palermo, Lissabon, privat linje.
Fyra kilometer bort. De står stilla.
Vid nästa korsning svänger alla västerut.
Uppfattat.
Ha vapnen redo. Fyra kilometer kvar.
Hör du mig, Lissabon?
Kom igen, svara.
Lissabon här. Palermo också. Vad är det?
Guldet är stulet.
Vad sa du?
De kom och låtsades vara poliser när vi hade lastat guldet.
De band oss och tog allt.
-Hur många var de? -Tio.
Vänta nu, Sergio.
Kom de precis när tackorna hade lastats på lastbilarna?
-Var det då? -Ja.
Förstår du vad det betyder? Vi har en mullvad.
Ett övergivet stenbrott. De rör sig inte.
-De lastar av guldet. -Darko, de är i Santa Bárbara-stenbrottet.
Jävla skit! Nej!
-Herregud! -Palermo.
Du kan banken bäst av alla. Säg att det finns en annan väg ut.
Utan guldet är vi förlorade.
Då är vi förlorade.
Där är de.
Ta det lugnt.
Vi går ut, Darko.
Täck sidorna.
Vi kollar lastbilarna.
Ni andra täcker oss. De kan vara var som helst.
Nu.
Täck dem.
Skägget, kom hit. Passa flickan.
Helvete!
Nej!
Lastbilarna är tomma.
De lastade av 90 ton guld på en halvtimme, det är…
De improviserade inte. De kunde planen.
Det kan bara ha varit en person.
Och du vet mycket väl vem.
Nej, syftet var känt, men inga detaljer eller hur guldet skulle föras ut.
-Du låste in allt varje kväll. -Din bror var förälskad.
Tror du att en strategiplan var viktigare för honom än kärleken?
Ja. Med tanke på att våra liv hänger på den, ja.
Folk snackar i sängen, Sergio.
Inte minst du.
Du berättade om Parisplanen i sängen, för du visste att ingen kunde höra oss.
Du visste att du lade en snara om halsen på ditt gäng för att rädda mig.
Vi visste båda att de skulle gå in efter det.
Och Tokyo dog.
Det är sånt man pratar om i sängen.
Hemligheter som sätter andras liv på spel. Din bror gjorde det.
Du gjorde det.
Och jag också.
Sergio!
Nu rycker vi upp oss. Vem pratade ni om?
Min brors exfru.
Toppen. Vad sysslar hon med?
Hon är pianist.
Och tjuv!
Hon visste allt!
De har sovit här och övervakat oss hela tiden.
De har sett allt.
De behövde bara ta tiden på oss.
De visste att när lastbilarna körde in
skulle det ta åtta-tio timmar innan de lämnade. Det var så…
Det var så de kom i precis rätt stund.
Vi har inte hela dan på oss! Sätt fart!
Kom igen! Skynda er!
Sätt fart!
Fort!
Sätt fart nu! Kom igen. Bra.
Så där ja. Bra.
-Åtta minuter, sen är vi klara. -Fort!
Kom igen!
Sätt fart!
Det här meddelandet är till alla.
Någon har stulit vårt guld.
De tog sig in i reservoaren förklädda till poliser.
Vi ska hitta dem.
Vi letar efter ett antal dumprar.
De lastade tackorna på dem och täckte guldet med jord.
Flaken är öppna för att inte väcka misstanke.
Ingen får veta att guldet är stulet.
Varken gisslan eller polisen. Ingen.
Minsta bakslag blir slutet för oss. Uppfattat?
-Uppfattat. -Uppfattat.
-Helsingfors? -Uppfattat.
-Manila? -Uppfattat.
Denver? Stockholm?
Denver, Stockholm, hör ni mig?
Hör på nu, Rio.
Du måste hacka alla vägkameror nära Santa Bárbara-stenbrottet.
Marseille! Åk till reservoaren. Ta två gruvarbetare, kaptenen och bilarna.
Gör er av med polisbilarna och sjösätt Tummeliten-planen.
Uppfattat. Kapten, polacken och du. Sätt er i lastbilarna.
Alla andra, innan krisen bryter ut,
tänk på vad ni vill studera på högsäkerhetsanstalten.
Jag lovar…
…att vi tar tillbaka guldet…
…och får ut er.
Det var första gången Professorn sa nåt som ingen trodde på.
-Man kan inte bara ta bort den. -Jo då.
Du ska få se.
Vem var det?
Vem är lustigkurren som lade en kummel i min säng?
Som ni vill.
Vet ni vad?
Jag slutar som gruppens hjärna. Jag vill festa. Skicka patxarán.
Det är snarare en amaretto…
Jag skiter i vad det är.
Drick upp. Drick.
-Jag tar en cigg också. -Gör så.
Vet ni varför ni sitter här? För att lätta på trycket.
Det är nämligen svårt att koncentrera sig hela dagen.
Visst är det utmattande?
Er lilla fest är ett symptom på det. Ett tecken på svaghet.
Ni klarar inte att vara stressade hela dagen.
Nairobi är den enda som visar ansvar. Ni måste ständigt vara på er vakt.
Ni måste vara alerta, med händerna knutna, Bogotá.
Tokyo, Helsingfors. Ni måste för fan vara på helspänn.
Precis så. Ständigt spanande som ugglor.
Skärpta, på er vakt.
För så fort man sänker garden slår de till mot en.
Nån jävel kommer att vaka dygnet runt, och han tar er.
-Lugn, vi röjer…. -Nej!
Behöver ni lätta på trycket? Då lättar vi på trycket.
Då tar vi det lugnt.
Slappna av nu. Då ska vi se.
Inga lektioner i morgon.
Byt anteckningar med varann.
Kom igen! Nu dansar vi!
-Kom igen. -Nu kör vi.
Dagen när gänget föll
tänkte vi alla på kvällen med kummeln.
Men vi sänkte inte garden för att lätta på trycket.
Utan i förtvivlan över att ha mist guldet,
och ännu värre, förtroendet för vår ledare.
Därför var det svårt att vara alerta och inse att den verkliga faran
lurade på insidan
från det ögonblick när vi trodde oss ha knäckt Sagasta.
Vi gick in med uppdraget
att avsluta det här rånet, och det ska vi.
Det är ni två och galningen.
Just nu är era chanser obefintliga.
De är bättre än nånsin, för den här gången anar de inget.
Vi behöver nån som kan sätta punkt för det här.
Lyssna noga.
Du ska ta dig in genom ventilationen, men du ska inte göra nåt.
Även om du ser tre av dem sova och du skulle kunna döda dem,
måste du behärska dig.
Jag är vid huvudentrén.
-Status? -Fyra laddningar.
Du måste röra dig som ett spöke. Vi köper dig tid.
Jag förhandlar om att ta in ett kirurgteam åt Ramiro.
Koordinera med staben.
Läkarna de skickar in ska vara soldater.
De deltar i en hemlig operation.
Vad är uppdraget?
Att öppna byggnaden, för fan.
De känner sig starka bakom lås och bom.
Men de är färre än tio och armén är utanför.
Du ska öppna tre ingångar.
Lastkajen.
Stora fönster på bottenvåningen.
Men framför allt huvudentrén.
När du har gjort det, har vi vunnit kriget.
De intar banken på under tio minuter.
-Och ni? -Vi, du och kirurgerna inräknade…
Vi är den trojanska hästen.
Huvudentrén är klar.
Bra jobbat. Vi inväntar din signal.
Så…
Med tanke på hur förvirrad du var över…
…ditt förflutna, dig själv, Manila…
Du gick verkligen upp i det.
Hur då "gick upp i det"?
Din iver, kraften…
Tog jag i för mycket?
Ja, jag skulle varit ömsintare,
men du med din striptease gjorde det inte lätt för mig.
Gillade du det? Var det okej?
Men allvarligt talat.
Hur känner du dig nu?
Allt är klarare nu.
-Jaså? -Ja.
Ja…
För innan man uppnår orgasmen är huvudet fullt av oljud.
När man kommer händer en av två saker. Antingen vill man ut fort som fan,
eller stanna med personen för evigt.
Och vilket vill du?
Jag vill stanna här.
Med dig.
Och hålla om dig för evigt. Om du vill det, förstås.
Men på ett villkor.
Vad?
Nästa gång du vill gå ut, så ljuger du inte för mig.
Ta mig med. Festa med mig tills solen går upp.
-Eller tills den går ner igen. -Precis.
För fan, knackar du inte? Vad är det med dig?
Någon har stulit guldet.
-Va? -Inte ett ord om det här.
Det är över om nån får veta det. Då är vi döda.
Helvete också.
Skynda er!
Kom nu!
Jag har tillgång till servern. Jag är inne. Vi ser vägkamerorna.
Kolla kamerorna längs M60.
De måste ha tagit avfart 26.
Här. Avfart 26, Madrid-Barcelona.
Vi söker tre eller fyra dumprar mellan kl. 10,55 och 11,10.
-Jag ser inga lastbilar. -Se efter tunga fordon.
Inget. Inget med 15 minuters extra marginal.
De tog en landsväg utan kameror.
Det fattar en idiot.
-Ingen kommer att hitta dem. -Vi hinner än.
Vi hinner skydda alla på utsidan. Cincinnati, min dotter och mamma.
Jag ger inte upp nu.
Det gjorde du när du räckte upp händerna.
Ni hade vapen, män och en säker plats, och du gav upp.
Det var ett förlorat krig.
De kom in med polisbilar och insatsfordon.
De såg äkta ut. Att döda 20 poliser hade inte löst nåt.
De var inte poliser. Det var ett illusionsnummer!
Du föll för dina egna knep, dina egna maskeradkonster.
-Du gick på det! -Tyst!
Vänta nu.
Palermo sa det.
Det är Berlins son.
De har samma kort på hand som vi.
Lissabon hade rätt.
Givetvis är det en illusion.
Det var det när de tog guldet, och det är det än.
De visste att vi skulle kolla kamerorna. Det var vår enda chans.
Och att vi skulle tro våra ögon.
Men det vi ser är kanske inte äkta.
Kolla filmerna igen.
Titta efter en slinga, vad som helst, nåt tecken på att bilderna är fejkade.
Asfalten. Den är våt. Det regnade i går, men inte i dag.
De bytte ut filmerna i stället för att ta en väg utan kameror.
-Varför göra sig så mycket besvär? -De var tvungna.
Precis.
De är på väg nånstans de bara når via den vägen.
M60 är en ringled. De tar den inte för att fly Madrid.
Eftersom de inte flyr.
-De gömmer sig. -Ingen flyr med 90 ton av statens guld.
Vad gör man med mer pengar och guld
än man kan ta med sig? Vad gjorde Pablo Escobar?
-Piraterna? -Grävde ner bytet!
-Det är därför de har dumprar. -Precis.
-Guldet är under jord. -Rätt.
-Var gräver man ner ett sånt byte? -Var det än är…
Ett hål som rymmer 90 ton guld kräver så mycket schaktning och maskiner…
…att vi ännu har chansen att hitta det.
Högre.
Hör upp!
Ingen ska vara klädd som soldat.
Läkare, räddningstjänst, ambulansförare…
Vi går in när de minst anar det.
Vi närmar oss banken under kamouflage. Vi samlar soldater på skymda platser
och inväntar sergeant Arteches signal.
-Uppfattat? -Ja, överste.
På dem!
Sätt fart.
Jag rör mig in i biblioteket.
Jag etablerar strax kontakt med major Sagasta.
Uppfattat.
Alla enheter på plats.
-Suárez, håll männen utom synhåll. -Uppfattat.
Cañizo, invänta order.
-Jag har ögonkontakt med majoren. -Mendizábal, status?
-Vi är på plats. -Uppfattat.
Framåt!
-Gör er redo, Suárez. -Vi håller oss utom synhåll.
-Cañizo? -Laddningen är klar.
Sergeant, enheterna är redo och inväntar din signal.
Ner med huvudena.
Här finns inget att se.
Arteche.
Vad händer?
-En annan rånare kom tillbaka. -Ner med huvudet.
Jag avvaktar.
Hur är det med benet, Tjockis?
Bra. Jag har fortfarande ingen känsel.
-Bråkar gisslan med dig? -Nej.
De är lugna.
Jag måste berätta en sak.
Det här låter som ett farväl.
Professorn blev av med guldet. Jag tror inte att vi kommer ut.
Du får ut mig härifrån.
Du lovade det.
Och du ska göra det.
Du tvivlar kanske, men det gör inte jag.
-Gör nåt. -Vad är det som händer?
Inleder fas två.
-Släpp oss. Han behöver omedelbar vård. -Rör er inte.
Gisslan sätter sig!
Ner med er annars dödar jag er.
Öppna munnen.
Ut med tungan!
-Jag är inne. -Alla enheter, var redo. Arteche går in.
Det är inte epilepsi. Han har nog en hjärnskada.
-En hjärnblödning. -Vi måste trepanera nu.
Släpp loss oss.
-Släpp läkarna, för fan! -Håll käften, major!
Kom hit. Långsamt.
Du också.
Rör er och jag blåser skallen av er!
-Skjut, Tjockis! -Skjut och din pojkväns skalle ryker.
Du har en k-pist. Skjut dem.
-Lägg ner vapnet. -Jag dödar honom gärna. Ge mig en ursäkt.
Fem. Fyra.
-Tre. Två. -Gör det, för fan!
-Gör det inte. -Ett.
Släpp.
-Major, hör du mig? -Biblioteket säkrat.
Major Sagasta är fri och tar över den trojanska hästen.
Överste.
Grönt ljus för insatsen.
Anropar alla enheter! Vi går in nu!
-Framåt! -Ner på golvet!
Ladda!
Stilla!
Ner på golvet!
-Ner! -Stanna! Stilla!
Rör dig inte!
Ladda!
Kom!
Händerna på huvudet!
Ner på golvet!
Händerna på huvudet!
Major Sagasta här.
Gänget har fallit. Inga dödsoffer på någon sida.
Gisslan är i säkerhet. Klart slut.
Professorn, Tamayo här.
Det förvånar dig nog att höra mig i radion.
Tyvärr kan jag meddela att det här inte är som dina knep.
Vill du ha bevis, så vänta.
Oroa dig inte. Vi lever, men står på knäna.
De deaktiverade laddningarna och gick samordnat in.
Behöver du visuell bekräftelse, kan du slå på tv:n,
för de ska ställas inför domaren i direktsändning.
En efter en, hela gänget. Som Rolling Stones.
Jag råder dig att leta upp den mörkaste och djupaste håla du kan.
För nu tar vi dig.
Det blir inte nödvändigt.
Jag överlämnar mig.
Inte ens mitt gäng förstod helt varför jag stannade utanför banken.
Vissa trodde att jag var feg.
Om nåt gick snett skulle jag vara utanför till skillnad från dem.
Jag lovade mig själv att om de föll…
…skulle jag falla med dem.
Du har redan vunnit, Tamayo.
Det tjänar inget till att dra ut på det här
med en jakt och äventyra fler liv.
Jag ber dig…
…två gentlemän emellan, att godta min kapitulation och…
Och låta mig gå in i banken
och komma ut i handbojor med mitt gäng.
Jag är där om 20 minuter för en komplett gruppbild.
Försök få ner det till 15.
Överlämnar du dig?
Ja.
Överste Tamayo här. Vi håller kvar gisslan i biblioteket.
Släpp inte ut någon. Ingen går härifrån. Uppfattat?
Vad försöker du göra? Spela hjälte? Bli martyr?
Hör på. Om gänget lämnar banken, är det över.
Då är allt förlorat. Då finns det ingen återvändo. Men nu…
Vi har fortfarande en chans. En på miljonen, men den finns.
-Att göra vad? -Du måste hitta guldet.
-Va? -Med Benjamin.
-Va? -Du måste hitta guldet. Nu. Genast.
Du måste hitta guldet.
Herregud.
-Hör på. -Hörde du, Logroño?
Vi två, den nyblivna mamman och ex-fången,
ska leda den slutgiltiga stöten, ställa dem i matt. Mästardraget.
-Driv inte med mig. -Om nån klarar det, är det du.
Jag är en nyförlöst och ammande kvinna.
Jag kan inte tänka klart. Och jag är trött, mycket trött.
Jag vet inte om jag kan hantera ett krig mellan två kriminella släkter.
-Jag vet inte. -Du ska hitta några rånare.
Det har du gjort hela livet. Du är den bästa.
-Smöra inte, Sergio. -Du hittade mig.
Spaniens mest eftersökta man.
Alicia, Interpol sökte efter mig i månader över hela planeten.
Du hittade mig, inte de.
På några timmar.
Du smet från ett pressmöte fullt av journalister.
Du smet höggravid från Tamayo, från hela poliskåren, och hittade mig!
Och därför hittar du guldet!
Nu tar du bilarna och det här gänget…
…och letar upp tidernas största rånbyte.
Alicia. Ja.
Skatta dig lycklig.
Det här är första gången jag kramat nån sen Germán dog.
Men framför allt,
är det första gången jag ler på riktigt.
-Vad fick dig att le? -Tja, du lämnar mig här med Columbo…
…och Starsky och Hutch med vänner.
De är de bästa.
-Ja. -Men jag måste be om en sista tjänst.
Jag kan inte ta våra bilar. De kan spåras, men den där…
Åk nu.
Mina damer och herrar, nu!
När du ser min dotter, hälsa henne…
Säg att jag älskar henne.
-God eftermiddag. -Är du Professorn?
Just det.
Vilken fin bil du har.
Kom då. Putta!
Kom igen, dra!
Herregud.
De har barskrapat oss, överste.
De har tagit hela nationalreserven.
Förstår du vad det innebär?
Det är ett lands kreditgaranti.
Landets solvens. Dess säkerhet.
-Förstår du? -Jag förstår, don Mario.
-Cañizo! -Överste.
Dina män ska avfyra skott varannan minut, som om de höll vakt här nere.
Uppfattat.
Operationen fortsätter tills vi vet vad vi ska säga.
Cincinnati.
Fan också, Cincinnati. Jag måste gå.
-Jag går nu. -Okej.
-Det är min tur. -Okej.
Där ser man. Bara partyproffsen kvar. Det är du och jag.
Det här kallar jag motstånd.
-Precis. -Nej.
-Så där? -Så där?
Nej, så här.
Jag älskar dig, Tokyo.
Mycket.
Detsamma.
Mycket.
Vet du varför?
För min dansstil?
Va?
Du håller alltid hela vägen.
Det är därför du är här med mig åtta på morgonen.
-Har jag fel? Va? -Det stämmer.
Jag har insett att du är en hjälte.
Vi andra kan dricka och larva oss…
…eftersom du håller ställningarna utanför.
Ja.
Vi vet att med dig går inget fel.
Du har ett äss i ärmen.
Du kommer att trolla.
Därför går vi in i lejonkulan igen.
Om de så riktar tusen gevär mot oss.
För att vi tror på dig.
Som ett mantra.
Professorn!
Du är vår tro.
Vår tro att även om allt annat går fel,
så har vi ändå dig.
Hur illa saker än blir.
Även om de slår oss,
även om hoppet tycks ute och vi nästan är döda…
…tror vi fortfarande.
Vi vet att vi alltid har Professorn.
Professorn!
Undertexter: Jessika Johansson