EN NETFLIX-SERIE
God afton.
-God kväll. Tack. -God kväll.
Se, de har hummer Thermidor.
Vi kommer att äta kungligt, min kära.
Andrés, vi måste prata.
Jag gillar inte den meningen. Så börjar man när man gör slut.
Jag vet.
Jag försökte hitta rätt tillfälle, men jag antar att det inte finns.
Säg inte att det är min sjukdom.
Min älskade…
Det är den bästa anledningen till att hålla ihop.
Ser du inte det? Vi slipper bördan av "för evigt",
den som hänger över alla förhållanden.
Vår kärlek är ren njutning.
Den är levande, lätt, flyktig.
Den är rent hopp. Vet du varför?
För att älska nån med en dödlig sjukdom öppnar dörren till nästa kärlek.
Det är som en underbar rundresa genom det gamla Europa:
Först ser man Rom, sen Wien…
Tycker du inte om Wien? Inga fara. Istanbul står på tur.
Om jag gör det lättare, då?
Vi säger att förhållandet har förändrats. Att vi brukade drömma stort.
Vi ville besöka Grönland, se norrsken.
Men efter vinodlingarna i Kalifornien
följde Madrid.
Och här är vi än.
Förr pratade du om att stjäla Spaniens guldreserv.
Nu hoppar vi från stad till stad och gör vad?
Vi stjäl lite diamanter här, några vikingaguldbägare där.
Det är svårt att bibehålla den första fascinationen.
Alla ger allt under jakten.
Så, du vill skiljas?
Ja.
Vill ni beställa nu?
Inte än. Servera inte henne. Jag får visst dricka vinet ensam.
Jag vill bara veta en sak.
Det är inget stort. Får jag fråga?
Har du nån annan?
Gör det inte svårare.
Nej, lägg av. Jag kan inte tro det.
Är det dina sista ord till mig?
I hela mitt liv har jag sökt efter det äkta.
Varje sekund av mitt liv, i alla beslut jag fattat.
Och nu lämnar du mig med filmhistoriens mest utslitna fraser?
"Vi måste prata" och "gör det inte svårare".
Följ efter den bilen.
Stanna här.
Vattnet börjar sina.
Dagvattenreservoaren här.
Vattnet fluktuerar.
Det är klart. De sista kornen kom precis.
Det är klart!
Vi klarade det!
Överste.
Utöver motorn hörde jag precis ett högt sugljud.
Sa du "sugljud"? Vad fan snackar du om?
Det lät som vatten genom ett rör, fast på steroider.
De suger ut vatten. Många liter.
Nej.
Spela det igen. Frilägg ljudet bäst det går.
Det låter som vatten som sugs ut.
Jag tror att de har tömt valvet.
-Har de fört ut guldet? -Det vet jag inte. Kanske.
Du och den andra ingenjören sa att det var omöjligt.
Omöjligt med bankens pump. Den är för svag för att föra ut guldet.
Om det inte brutits ner till mikron-format.
Men inte ens då borde de kunna flytta 90 ton.
Du vet inte vad de är kapabla till.
De pumpar ut guldet. Jag vill veta vart. Ta reda på det!
Professorn?
Du sa aldrig på lektionerna hur svårt det skulle bli
att föra ut guldet.
Jag sa inte att det var lätt.
Då vore jag inte det kriminella geni du förälskade dig i likt en 15-åring.
Du är så dum.
Klart slut.
Vi närmar oss visst slutet, inte sant?
Ja.
När vi kommer ut…
…ska jag köpa motorcykel. Med sadel formgjuten efter min häck.
Jag ska köra jorden runt.
Det låter bra.
Vad föredrar du, stranden eller en pool?
Stranden?
Baddräkt eller bikini?
-Vad är detta? Ett test från Cosmopolitan? -Bara småprat.
Men om du vill, när vi kommer ut,
så bjuder jag ut dig.
Och slutför testet.
Kramarna var inte bara för att fira triumfen,
eller för att hedra dem som fallit längs vägen.
Det var känslostormen hos en handfull obetydliga personer
som hade lyckats flytta 90 ton guld genom ett rör.
Nåt som precis hade skickat ett budskap om hopp till världen.
"Det omöjliga är möjligt."
Men attacken var inte över.
Och vi skulle komma att behöva enorma mängder av det där hoppet
under de följande timmarna.
Inom kort skulle vi stå inför
det tuffaste uppvaknandet vi nånsin kunde fått.
Jag hörde att guldet är ute.
Jag kysste Manila.
Fast det är egentligen oviktigt.
Det viktigaste är att jag är förvirrad.
Jag tror att jag har mer gemensamt med henne än med dig.
Vet du vad jag brukade göra i Indonesien?
Jag sa att jag skulle köpa virke, men jag festade i två dar.
I smyg för att det kändes som att allt jag ville var fel.
Jag vet inte.
Manila har påmint mig om att det inte är fel att vara som jag är.
Tänker du inte säga nåt?
Vi får prata senare, Denver.
Jag har huvudvärk och
vill helst vila.
-Ensam. -Självklart.
De måste flytta guldet med hjälp av vattnet i valvet.
Det vattnet samlas i två naturliga vattendrag
innan det rinner ut i en annan å i söder.
De jävlarna. De använder varken dräneringen eller avloppet.
De pumpar det långt bort genom ån.
Då har de tagit in en starkare pump.
För att flytta 90 ton guld genom 20 kilometer kanaler
krävs minst en pump för en oljeledning.
Hämta Suárez. Ån ska finkammas. Jag behöver ritningarna över rören.
Jag vill veta allt kanalerna passerar, var de slutar. Allt.
Vi går på offensiven.
Nu, då?
Nu delar vi upp vaktpassen och fräschar upp oss. Hur låter det?
Och inväntar Professorns drag.
Var tar de emot guldet?
Kanalerna leder till många fabriker, reningsverk,
dammar, dagvattenreservoarer…
Vi måste kontrollera allihop.
Soldater ska finkamma varenda kubikcentimeter vatten i rören.
Över 5 000 soldater omringar centralbanken
i Operation Bur för att hitta Professorn.
-Hur många poliser kan vi räkna med? -Runt 480 enheter.
Och dina män, Suárez. Skicka varenda en till ån.
Sätt fart!
Ständig kommunikation.
TUNNELBANA CENTRALBANKEN
Kom igen!
Det händer inte mycket utanför. Bara några fordon som lämnar området.
Det börjar nog lugna ner sig.
Polisen söker fortfarande efter mig i Madrid. Vila lite.
Arteche, hör du mig?
Hur ser det ut?
-Några minuter till. -Okej, uppfattat.
Stockholm…
Stockholm, det är Tokyo.
Jag är här.
Vad händer? Mónica!
Vad är det?
Jag blir galen. Jag såg Arturo. Han pratar med mig.
Och Tokyo är i mathissen.
Så ja.
Jag har nog en psykos.
Jag ser saker och skjuter dem. Jag är farlig och måste ut.
-Jag behöver vård. -Du kan inte lämna.
Jag ger upp. Jag vill ut härifrån.
-Jag dödade nästan dig. Jag är farlig. -Hör på. Jag har en idé.
Jag låser in dig i valvet.
-Nej. -Där skadar du ingen.
-Jag måste ut. -Jag tar hand om dig.
Jag tar hand om dig. Blir du inte bättre, hjälper jag dig ut.
Okej?
Okej.
Suaréz, alla kanaler måste kontrolleras.
Din enhet åker till reningsverket. Resten fortsätter söderut.
CENTRALBANKEN
SANTA JUSTA-RESERVOAREN
Jag borde hållit tyst. Förlåt. Jag vet inte varför jag sa nåt om Manila.
Nej, Denver.
Det du sa gjorde ont, men på sätt och vis är jag glad.
Det är det ärligaste du har sagt till mig på mycket länge.
Och oroa dig inte för Manila.
Jag visste redan.
Hur då?
Hon sa det.
Jag visste om Indonesien också. Eller anade det.
Varför lät du mig ljuga för dig?
Det var enklare att acceptera att du behövde en ventil
än att fråga om vårt liv tråkade ut dig ifall du skulle säga "ja".
För jag tyckte om vårt liv ihop.
Mycket.
Jag också.
-Varför ljög du då för mig? -Jag vet inte.
Jag…
Jag var rädd för att pappa hade rätt.
Han sa jämt att jag inte var bra nog åt dig.
Att jag inte höll måttet.
Han hade rätt.
Vem vill ha en snubbe som måste åka tio mil hemifrån
för att gå på klubbar, bli hög som ett höghus,
bråka och slåss med första bästa?
Jag vågade inte visa dig den sidan.
Odjuret.
Jag var rädd att mista dig.
-Är de här? -Ja.
Ektoplasman?
Det är inte roligt.
-Jag skojade inte. -Nej.
Vet du vad som stör mig?
-Vad? -Arturo, den jäveln. Så irriterande.
Han är så irriterande att han tog sig in i din psykos.
Jag vet att de är äkta.
Det är posttraumatisk stress, pressen under rånet…
Psykos. Visst.
Men när du ändå ser syner, varför inte försöka se trevliga saker?
-Vad vill du att jag ska se? -Nåt som får dig att le.
Vad som helst som inte får dig att skjuta vilt. Du dödade mig nästan.
-Vet du vad jag skulle vilja se? -Vadå?
Dig. På en av de där klubbarna, dansande som en galning.
-Jag vet inte om du skulle gilla det. -Jo.
Du, då?
-Vadå, jag? -Dansande.
-Här? -Ja.
-Nej. -Jo, dansa för mig.
-Det kan jag inte. -Varför?
Se på mig. Jag är smutsig och har röd overall.
Det fixar jag. Det här kommer du att gilla.
Överste, Suárez här.
Vi närmar oss reningsverket.
Sätt fart. Var på er vakt och tveka inte.
Överste, vi går ner nu.
-Polisen! -Polis! Lägg er ner!
Inget här, överste.
Nästa ställe.
Dammbyggnaden. Jag upprepar, dammbyggnaden.
Vadå?
Herregud.
Jag ska desarmera de sista laddningarna vid entrén.
Uppfattat. Rapportera löpande.
Enhet två närmar sig dammen.
Framåt.
Enhet två går in i dammen.
Se upp för förgreningarna.
-Uppfattat. -Uppfattat.
Nu.
Stopp! Polisen! Ner på golvet!
Upp med händerna!
Två misstänkta inom skotthåll.
-Vad är det här? -Backa!
Stilla! Ner på golvet!
-Det är några andra. -Fan!
Nästa ställe.
SANTA JUSTA-RESERVOAREN
-Skål! För 90 ton. -För 90 ton, raring.
Hörni…
Jag vill ha ett stadsnamn.
-Så här sent i matchen? -Tja…
Tänk om det går åt pipan och vi grips. Vad säger de på tv?
"De har gripit Palermo, Rio, Manila, Bogotá
och Matías Caño." Jag låter som en intern.
Har du tänkt på nåt namn?
Pamplona.
Mitt i prick. Perfekt på en värsting som du.
-Varför inte Pamplona? -Välj nåt kraftfullare, minnesvärt.
Nåt man säger snabbt.
Rio.
Manila, raring. Manila är exotiskt, sexigt, burleskt…
-"Sydney". -"Palermo".
Palermo är taget.
-"Marrakech". -"Charbonier".
Har ni varit i Pamplona? Va?
De har världens grymmaste festival, Sanfermines.
Japaner kommer till tjurrusningen.
Hemingway skrev en roman som studeras på universiteten i USA.
-Vet ni vad den heter? -Nej.
Den heter Och solen har sin gång.
Vill ni festa till solen går upp? Åk till Sanfermines.
-Okej, Pamplona. -För Pamplona!
-Vad fan, för Pamplona. -Kom igen!
-Sötnosen heter Pamplona. -Precis.
-Det blir bra. -För Pamplona.
Lugn. Tatiana gick precis upp på rummet.
-God kväll. -En negroni, tack.
Vet du vad elegans är?
Se där.
När man ser en sån där stilig och oklanderlig typ,
kan man säga: "Jag skulle knulla hans fru."
Utan att ha sett henne.
För man är alldeles övertygad om att kvinnan är fantastisk.
Och därför låg du med min fru.
Fast du borde förföra dem själv.
Jag vet inte om det ska vara din pappa som förför dem åt dig.
Jag kunde inte stå emot.
Jag önskar att jag hade berättat om situationen för dig, men…
Jag kunde inte låta bli. Förlåt. Jag kunde bara inte.
Hur länge?
Två veckor.
Tre.
Tre veckor.
Då var det vi hade inte stabilt och starkt nog
för att motstå en tillfällig älskares hetta.
Tillfällig? Seriöst, pappa?
Tillfällig?
Tänk om Tatiana är galet förälskad i mig.
Det har du inte övervägt, eller hur? Jag älskar henne på riktigt.
Mycket.
Det må verka konstigt, men det här är äkta kärlek.
Det var oundvikligt.
Se på dig.
Det här är första gången jag känner att du kommer att hålla måttet.
Jag hade också stulit min pappas fru om jag var förälskad i henne.
Jag hade inte tvekat en sekund.
Jag hade struntat i familjens heliga band
och respekten för att tillfredsställa min kärlek.
Ur det perspektivet är jag
så stolt över dig.
Se, vem som kommer.
Jag medger att du bytt upp dig. En ung man, snygg,
intelligent, ambitiös och lika skrupelfri som sin far. Och till synes frisk.
Det enda minuset är att du om ett eller två år
varken får nån änkepension eller ett sannolikt enormt arv.
Vi hade det fint.
Jag önskar dig allt gott.
Gå i frid.
Det var enda gången Berlin nånsin åkte i fängelse.
Han greps för vandalism.
Och allt på grund av hjärtesorg.
Han lät sig fångas.
Dessutom lades flera månader på domen
för några fingeravtryck man hittat efter ett rån.
Men lite fängelsetid betydde inget
när hans hjärta nyss hade krossats.
Santa Justa-reservoaren.
Jag upprepar, de är i Santa Justa-reservoaren.
Enhet Brons till Tamayo. Vi närmar oss utgången.
Överste, Suárez här.
Vi närmar oss reservoaren.
Fortare! Det måste vara här. Nu fixar vi det här!
Polisen!
De kommer!
Fort, ta era vapen!
De kommer!
Ta era vapen, för helvete.
Ta skydd, Professorn. Ta vapnet.
Ta vapnet.
Vad är det? Vakna!
-De kommer. Ta vapnet. -Nej.
Nej, lägg ner vapnet.
Lägg ner vapnen!
-Det är bara fyra bilar. Vi kan ta dem. -Nej. Det är fyra bilar nu.
Sen kommer 10, sen 50, sen armén. Förstår du inte?
De vet att vi är här. Vi kan inte göra nåt.
Det vet att vi är här. Vi kan inget göra.
Benjamín, inget! Hör du? Lägg ner dem.
-Hörde du inte? Lägg ner vapnen. -Nu försvarar vi oss!
Nej.
-Ur vägen. -Snälla, Marseille. Låt bli.
Jag gav inte upp när de grep Lissabon.
Inte när armén gick in i banken eller när Gandía dödade Nairobi heller.
-Men nu gör du det. -Nej.
-Det är en order! -Sergio, de dödade Tokyo!
Lyssna på mig.
-Jag tänker inte orsaka nån massaker. -Nej.
Ingen ska dö för nåt de redan har förlorat.
Nej!
Spelet är förlorat.
Stilla! Ner på golvet!
Ner på golvet!
Stilla!
Rör er inte!
Jag kom precis ut från fängelset.
Du mötte mig vid grinden, körde mig hit
och tillbringade 157 kilometer i total tystnad.
Är det inget du undrar över?
Jag blev kanske våldtagen i duschen.
Eller så tatuerade jag kanske in mammas namn på överarmen.
Du lät dem ta dig.
Efter 27 lyckade rån i Europa
låter du dem gripa dig när du förstör en cocktailbar i Madrid.
Deras negroni var usel. Det var en oacceptabel skymf.
Att mista min son krossade mitt hjärta.
Jag kan förstå att min fru sviker mig.
Eller en kompanjon, min son inräknad.
Men jag miste honom
precis när jag hade bestämt
att för första gången erkänna honom.
Det är sånt misslyckandet slänger i ansiktet på en
när det är nåt i ens liv som inte stämmer.
Men det är misslyckandet…
…som definierar mannen.
Vissa blir klenmodiga.
Vissa accepterar det.
Andra gör uppror mot det,
men utan värdighet.
Och några
kan inte låta bli att förstöra allt
för att kunna få ett annat liv.
Jag lovar dig…
…att jag tänker pressa ut varenda sekund ur det liv jag har kvar.
Till sista droppen.
Därför tänker jag nu hjälpa dig
att genomföra ditt livs rån.
Innan jag dör ska vi två råna spanska myntverket.
Gud!
Lillebror!
Gud!
Hur lång tid får vi?
Tusen år.
-Hur lång tid har gått? -En kvart, 20 minuter.
De borde ha fört oss direkt till stationen.
Precis.
De väntar på teknikerna.
Vi hör bara polissirener.
Vi hör deras walkie-talkies, men inga bilar.
Varför hör vi inte fler bilar?
Varför väntar inte polisen i andra änden?
-En mycket bra fråga. -Mycket bra.
Men vi har svaret även på den.
Ja, vi för ut guldet på det enda sätt vi kan, men…
…inte i den riktning polisen tror.
Det är en spillvattentank.
Ta dem, Suárez. De är där inne!
-Polisen! -Vi har dem!
Reservoaren är tom.
Det är fan omöjligt.
Logiskt sett borde vi utnyttja kanalens mjuka lutning
och föra ut guldet den vägen, men det vore för lätt.
Kanalerna leder inte längre än dit. Jag förstår det inte.
Vad är det här?
Då drar vi nytta av vår pumps 5 000 kilowatt
för att pressa guldet nästan 18 kilometer motströms.
Vi för guldet uppför ån, som laxar, till dagvattenreservoaren.
Det väntar sig ingen, min vän.
Vi har genomsökt 2,5 mil rör med metalldetektorer utan att hitta nåt.
Vare sig polisen, underrättelsetjänsten eller ens Spanska forskningsrådet.
Ingen.
Nittio ton guld kan inte bara försvinna.
De förde inte ut det den vägen!
Var är det då? Det fanns ingen annan väg ut!
Kan nån berätta var fan guldet är?
CENTRALBANKEN
LOS MIGUELES-RESERVOAREN
Vad fan gör du?
Flickan!
Det är flickan!
Helvete!
Hårdare!
Victoria.
De stal guldet.
-Vi klarade det! -Vi klarade det!
Undertexter: Jessika Johansson