Fiți atenți un moment, vă rog.
Să vedem...
După cum știți,
i-am eliberat pe colegii voștri care au ales libertatea.
Deci nimeni nu a fost păcălit.
- Ne-am ținut promisiunea. - Promisiune, pe mă-sa!
La fel, vă jur că milionul de euro
va ajunge la destinație la adresele pe care ni le-ați dat.
Minciuni gogonate.
MARȚI ORA 15:32
Ne vom ține și această promisiune. Vă dau cuvântul meu.
101 ORE DE LA LOVITURĂ
Toate unitățile, atențiune. Nu trece nimeni
- ...neidentificat. - Am înțeles.
Hei, tu!
- A intrat un clovn. - Ar putea fi el, deghizat.
Pe la Urgențe mai intră unul.
Ce dracu’ e asta?
Intră mai mulți.
Ce dracu’ se întâmplă?
Scoateți-i de-acolo!
N-aveți voie aici. Ieșiți de-aici.
SALĂ DE JOCURI
Cine vrea un iepure trăsnit?
Dnă inspector, cineva a plasat un anunț de casting fals.
Lobo, fii cu ochii în patru. Ar putea fi în clădire.
Intră în rezervă.
Ce se petrece? Răspundeți, careva!
Alarmă falsă. Nu era el.
Dnă inspector, interviul TV.
Se confirmă că nu există niciun dosar pe numele lui Fonollosa
pentru trafic de femei, proxenetism sau pedofilie.
Conform surselor, informațiile scurse
pot face parte dintr-un plan orchestrat de autorități
pentru a diminua popularitatea jefuitorilor.
Ultimele evenimente și moartea unui atacator
i-au ajutat să recâștige simpatia opiniei publice.
- Pe mine m-ai sărit. - Să mergem!
Ascultă.
După ce pleacă Helsinki, acționăm.
- Ești sigur că e momentul potrivit? - Am un pistol.
Al lui are gloanțe oarbe. Ce crezi că se întâmplă?
Dacă nu-i spui tu, îi spun eu.
Îi spun eu.
Profesorul va încerca să o elibereze pe Tokyo.
Unde te duci?
Hei!
Futu-i!
Unde mă-ta te duci?
Ce-i asta, sunteți în pauză? Stați jos toți!
Îți sugerezi să faci la fel, că nu-s în toane bune.
Am chef să sparg capete.
Iar al tău îmi dă un chef incredibil.
Încearcă pistolul meu. Poate te ajută să te relaxezi.
Arturo.
Arturito!
Ai un pistol de jucărie și sunt prost dispus.
- Ce faci? - Pistol de jucărie?
Nu. Drace, nu pare să fie.
Vrei să-l încercăm?
Îți dau trei secunde, pe ce-am mai scump!
- Mai bine una. - Trei.
Doi.
Unu.
Surpriză!
Nu fi trist, Rio.
Căci putem redeveni o familie.
Întoarce-te.
Ți-am zis să te întorci.
Scârbă!
Hai! Repede! Mișcă!
O să evadeze.
- Cine? - Ostaticii!
Hai, n-avem toată ziua! Mónica, deschide ușa!
Mónica, nu-l asculta, ce naiba!
Individul ăsta profită de tine. Nu deschide ușa!
Dacă nu taci, te-mpușc, campionule.
Nu-l asculta, deschide ușa și ieșim de-aici.
SISTEM DE SECURITATE SE BLOCHEAZĂ UȘA
Hai!
- Ce se întâmplă? Futu-i! - Nu se deschide.
Nenorociții au blocat ușa.
- Eu am blocat-o. - Înapoi!
Arturo, lasă jos pistolul.
Lasă jos pistolul!
Arturito!
Știu că-ți plac filmele, dar asta e prea de tot.
Încă un pas și-l împușc. Poate că nu voi scăpa cu viață,
dar voi avea grijă să nu mai zâmbească.
Berlin, calmează-te.
Deschide ușa!
Bine.
Ușurel.
Să vorbim ca oamenii civilizați.
Dă-i drumul.
- Dacă vrei să ieși, te ajut eu. - Deschide ușa acum!
Nu deschide nimeni nicio ușă!
Vorbești serios?
Număr până la cinci, iar apoi îl împușc.
N-am nimic de pierdut și mi se rupe-n paișpe!
Așa că depinde de voi! Cinci, patru,
trei, doi,
unu!
Cum ar fi putut să afle?
- Avea o cameră GoPro telecomandată. - Ticălosul!
- Încercăm să localizăm semnalul. - E inutil. E prea târziu.
- Iar am fost induși în eroare. - E clar că ai avut dreptate.
Ticălosul a încercat să scape de Ángel.
Ángel s-a apropiat, probabil, de suspect ca să obțină proba.
Poate chiar a fost față în față cu el.
Vă rog să mă scuzați, dar sunt extenuată.
Lăsați mesajul după semnal.
Salva, sunt Raquel.
Mă duc să beau o cafea la Hanoi.
Dacă ai chef, mi-ar prinde bine să stăm de vorbă.
Antonio.
Ține, ți-a lăsat cineva un plic.
- Cine? - Nu știu.
Era la poștă când am deschis. Ce să-ți dau?
O bere.
Cum îți merge azi?
Înțeleg că bine.
A fost oribil.
Am pregătit o operațiune ca să pot pleca mâine cu tine...
la plajele acestea,
dar a fost un dezastru.
- Ce-ți aduc? - La fel.
Raquel.
La un moment dat, se va termina.
Iar noi doi vom merge la plajă.
Dar trebuie să alegi un loc.
Bine. Doar că încă n-am avut timp.
Ia să vedem...
Nu vrei să-l alegem împreună?
Sună minunat.
- Alege. - Ce răspundere! Să văd.
Palawan.
Palawan? Dă-mi să văd.
Fantastic!
Unde e?
Palawan, da. E o insulă din Filipine.
E în sud-vestul arhipelagului, puțin la nord de Borneo.
Are aproximativ 849,000 de locuitori
și capitala e Puerto Princesa.
- Ángel s-a apropiat probabil de suspect. - Poate chiar a fost față în față cu el.
L-ai cercetat? Eu, da! ...nenorocita mea de treabă.
Plaje cu nisip alb, la tropice.
Nu-ți place în Filipine?
Ba da.
Firește.
Te superi dacă mă duc la baie?
Sigur că nu.
Suárez,
o întrebare.
Ce culoare avea peruca clovnului care a vorbit cu copilul la spital?
- Portocalie? - Da.
Ești sigur?
Viața ți se poate nărui oriunde,
nu contează că ești într-o baie...
în mijlocul unui jaf...
sau la intrarea unui penitenciar.
Vedeți dv.,
în acea după-amiază se sincronizau necazurile celor trei femei.
Raquel a înțeles, subit,
că se îndrăgostise de cel mai căutat jefuitor de bănci din Spania.
E una dintre ei.
E cu ei, ați văzut toți, e cu ei!
Mónica Gaztambide a înțeles
că devenise complicea jefuitorilor
și că nu mai putea da înapoi.
Și eu
am continuat să respect instrucțiunile pe care ni le-a dat Profesorul la Toledo.
Dar fără convingere.
Simțindu-mă amorțită.
Ca o sticlă aruncată în mare.
Neștiind dacă cineva de pe celălalt mal avea s-o primească.
Dacă veți fi prinși,
după 24 de ore de detenție, veți spune că vreți să faceți un târg.
Că vreți să depuneți mărturie, dar...
numai în fața unui judecător, și vor fi obligați
să vă ducă în fața Înaltei Curți Naționale.
E posibil ca, în timp ce veți fi mutați,
să pot face ceva pentru voi.
Iată-mă
în drum spre instanță,
sperând că îngerul meu păzitor va ști pe unde o va lua duba
și îmi salva viața încă o dată.
Îmi era greu să-mi fac speranțe în dubă,
prizonieră, încătușată.
Mi-ar fi fost și mai greu dacă aș fi aflat că, în acea clipă,
la 20 km de-acolo,
îngerul meu păzitor tocmai fusese descoperit.
Raquel.
Bună, Alberto.
Ai analizat probele găsite în șemineul din Toledo?
Da, dar n-am nimic concludent.
- Cum, „nimic concludent”? - Erau resturile
unui ziar de acum două zile.
Nu știu dacă e vorba de probe viciate
sau dacă tipului îi place rubrica de sport.
Da.
Ascultă...
Poți să-mi descrii exact bătaia cu Salva?
La naiba, Raquel!
Ți-am spus că n-a fost bătaie.
Tipul m-a înșfăcat și m-a sugrumat.
Am leșinat. Nu l-am atins! Un nenorocit de ninja cu ochelari.
- De ce întrebi? - Nimic deosebit.
Și spui că te-a provocat?
Da.
A zis că îmi împart inteligența cu pula
și pumnii, între alte insulte.
Voia să se bată, dar de ce?
Nu știu.
La revedere.
Alberto.
Nu se atinge nimeni de tăvi. Nu le folosiți până la noi ordine.
Prelevează amprentele de pe toate și compară-le cu cele
de pe lingurița de la inspectorul Rubio.
- Glumești? - Nu.
Apoi, du-te la mașina mea și ia amprentele de pe mânerul ușii pasagerului.
- Dar... - Imediat!
Căutăm un bărbat de vârstă mijlocie, cu barbă și ochelari.
Hei!
Află cine e acel bărbat și ce face.
Era el.
Firește că era el.
- Scuze, aveți un încărcător de mobil? - Nu.
Vi-l dau pe al meu?
El a fost de la bun început.
Mereu amabil,
mereu surâzător,
mereu la locul potrivit.
Singurul civil care a intrat în cort.
Cred că e o problemă cu fiica ta.
Necunoscutul care, una câte una, a reușit să treacă de toate barierele ei.
Și nu numai ca polițistă.
Salva.
Nu am un dar atât de minunat ca aceste ilustrate, dar...
Voi improviza o surpriză.
La toaleta femeilor.
Întâi du-te tu.
Apoi vin și eu.
Raquel.
E miezul zilei, suntem cunoscuți în acest bar.
Salva.
E prima dată când nu port vestă de salvare
și mă arunc în piscină.
Nu-mi spune
că nu are apă.
Are apă.
Ei bine...
Du-te și așteaptă-mă acolo.
Mâinile pe perete!
- Raquel, nu știu... - Mâinile pe perete!
- Ce faci? - Ai pistol?
- Raquel, te rog. De ce aș avea pistol? - Întoarce-te!
Pune-ți-le!
- Glumești? - Pune-ți-le!
Pune-ți-le!
Ești arestat pentru complicitate la jaful de la Monetăria Regală.
- Vedeți, a treia oară a fost cu noroc. - Ai dreptul să taci.
Ai dreptul să nu dai declarații, să fii adus în fața unui judecător.
De data asta, avea ceva mult mai solid decât o suspiciune.
Simțea ranchiună.
Simțea furie.
Se simțea înveninată.
Helsinki simțea ceva asemănător.
Dar nu din cauza decepției, ci a lipsei de somn.
Dormise patru ore în ultimele cinci zile.
Știți ce li se întâmplă oamenilor când încetează să doarmă?
Conexiunile neuronale se scurtcircuitează.
Nu mai secretă dopamina. Nu mai metabolizează glucoza.
Și singura informație rămasă în creier e supraviețuirea.
Dacă e un lucru pe care nu i-l poți cere unui om care nu doarme de cinci zile,
acela este răbdarea.
Hai!
Dezbracă-te.
Și tricoul.
- Am o rană la umăr. - Scoate-l!
- Pe deasupra, încerci să ne furi. - La dracu’!
Așa ne trebuie, dacă nu am ucis când trebuia să ucidem.
Ce vrei să faci?
Dacă te împușc,
doar mori. Nu suferi.
Vei purta două kilograme de exploziv pe corp.
Le voi detona, dar nu vei ști când.
E o cantitate mare de exploziv. Ai grijă, ar putea produce pagube mari.
Viermele ăsta a fost o pacoste mai mare decât poliția.
Oslo a murit din cauza lui.
Denver a fost cât pe ce să moară din cauza lui.
Cu ăsta,
scăpăm de probleme.
Corect, Arturito?
Dacă scoți cablul,
explodează.
Dacă faci o mișcare rapidă,
dacă transpiri,
dacă te atingi...
Detonatorul.
Dacă ating...
butonul acesta, bum!
Nici nevastă-ta nu te mai recunoaște.
Tocătură de Arturito!
Ai o țigară?
- Vreau o țigară. - Ești însărcinată.
Însărcinată, răpită, împușcată.
Curând, voi fi judecată pentru complicitate la jaf.
Nu pune răul înainte. O să te salveze Arturo.
- E tatăl copilului tău, nu? - Ce tată?
Ce tată?
Care m-a arătat cu degetul ca fiind complice la jaf?
Ce tată?
Căruia i-am bușit capul cu un drug de fier?
Sau poate mă ajută colegii. Le-am stricat planul de evadare,
pentru care sigur voi fi judecată.
De ce sunt așa proastă? Unde mi-a fost capul?
Hai, dă-mi o țigară. Fătul meu are nevoie de o țigară!
Mónica, jur că-l fac praf pe Arturo până să ajungi în instanță.
- Nu faci praf pe nimeni. - Are dreptate, o vor aresta!
Dacă fugim și ne prind, o închid. Dacă rămânem și intră peste noi, la fel.
Oricum o dai, face pârnaie.
Drace!
Mereu aleg prost.
M-am încurcat cu un bărbat însurat.
M-a lăsat însărcinată.
Pe urmă apare altul,
mă împușcă în picior,
iar eu
mă îndrăgostesc.
- Știi ce facem? - Ce?
Vii cu noi. Dac-ai trecut linia, ai trecut-o.
Nu te las de izbeliște.
- Uite, poate... - Da, vine cu noi!
Îi ia locul lui Tokyo sau lui Oslo și cu asta, basta!
Nu, ascultă. Sunt o simplă secretară.
Nu mă văd fugind de poliție, trăgând cu arma.
Sau ducând o viață ascunsă cine știe unde, în Cambodgia.
În orice țară fără acorduri de extrădare.
Mai bine rămân.
Când va veni poliția, voi zice
că am făcut-o fiindcă am sindromul Stockholm,
iar asta va fi o circumstanță atenuantă.
Fiindcă asta a fost, nu?
Stockholm.
Ce?
Sună bine.
Dacă vii cu noi, ai putea...
Ai putea să te numești Stockholm.
Nu știu, fir-ar!
Ieși!
POLIȚIA, NU TRECEȚI
Deschide!
Intră!
Toți eram epuizați.
Lipsa somnului...
stresul...
angoasa anilor petrecuți păstrând un secret care,
într-un mediu atât de sufocant, devenea tot mai greu de păstrat.
Și toți, mai devreme sau mai târziu,
ne-am pierdut controlul.
Mai puțin Berlin.
A fost singurul care a continuat să respecte protocolul de repaus.
Ceilalți...
au luat-o razna.
Am încercat să fiu bună.
Am încercat să vă dau ce vi s-a promis.
Să vă eliberez de Berlin.
Pentru ca asta să aibă un sens!
După ce am pierdut ce am pierdut, să fac ca asta să aibă un sens.
Sunt bună.
Am fost bună.
Și lumea mă scuipă în față.
Am încercat să vă dau spațiu de mișcare.
Și voi ați încercat să mi-o trageți pe la spate.
Berlin.
Hei.
A trecut peste o oră și jumătate.
Nu ești tentată
să mă omori în somn?
Un picuț.
Hei.
Hei, râzi.
Înseamnă că nu te mai temi de mine.
Să zicem că doza de anxiolitice pe care o iau mi-a amorțit teama.
Dacă totul va merge bine,
ceea ce e improbabil
dacă nu iau din nou frâiele în mână, dar...
dacă totul va merge bine,
îți propun un târg,
o afacere romantică.
După câteva zile, îți trimit un bilet de avion
pentru un loc foarte îndepărtat.
Dacă vrei,
poți să vii cu mine.
Pentru foarte puțin timp...
foarte multă plăcere.
Iar apoi,
după ce se termină,
îți rămâne tot ce am.
Ar fi realmente minunat
dacă te-ai îndrăgosti de mine.
Dar...
Nu am așteptări
sau speranțe deșarte.
Am multe defecte
și știu asta.
M-aș putea mulțumi
cu tine ca parteneră
în acest ultim voiaj.
Noi doi, împreună,
până la capăt.
Nu înțelegeți.
Ce trebuie să fac ca să vă câștig respectul?
Ce trebuie să fac?
Să-ți tai o ureche
și să i-o trimit lui taică-tu?
Sau să te împușc în picior, ca să nu mai poți dansa niciodată?
Excelentă idee!
E timpul să fim practici.
Utopia colaborării
a eșuat.
Nairobi...
îți sunt recunoscător că m-ai degrevat un timp de obligații...
dar...
suntem toți pregătiți să revin la comandă.
Sunt ai tăi.
E un moment minunat.
În picioare!
V-am zis...
că vă voi proteja, da?
Dar m-am răzgândit.
E mult mai practic
să vă torturez.
În lagărele de concentrare,
respectul e un dat.
Așa va fi și aici.
Veți săpa la tunel
până vă sângerează mâinile!
Noaptea,
poate o să plângeți în culcuș,
dar veți continua să săpați!
Veți fi în ture fără odihnă.
Altfel, vă paște o pedeapsă de proporții.
Ca pe liderul vostru.
Un om care va ucide dacă ne va trăda din nou.
Care va ucide dacă va mai tânji vreodată după libertate.
A cărui sudoare...
ucide.
Un om cu un caracter exploziv.
Acum se vor teme de tine, Arturo.
Chiar dacă știam cu toții că tu erai „bomba”.
Dat fiind că ești un renegat, rămâi aici, izolat.
Helsinki și toți ceilalți, la tunel!
Hai, să mergem!
Hai, repede!
Subtitrarea: Andrei Albu