Către toate unitățile...
Percheziționăm livingul.
Percheziționăm etajul.
Camera de la vest pare a fi o clasă.
Are bănci și o tablă.
Oameni nu sunt.
Doamnă inspector,
am găsit altceva.
Nu intră decât criminaliștii.
- Am înțeles. - Doamnă inspector.
Bucătăria și baia sunt pline de resturi. Veniți cu mine.
Ce-i asta?
Arată a pește marinat.
Anșoa.
Doamnă, registrele de cumpărături furate de la farmacia din Palomeque.
- Erau într-un sertar. - La naiba!
Cel care îi ajută de-afară a fost aici.
De mai puțin de 30 de ore.
Monitorizați toate drumurile adiacente.
Atențiune, tăiați toate drumurile pe o rază de zece kilometri.
Suspectul poate fi aproape. Repet, poate fi aproape.
Am înțeles. Am pornit, informez biroul de trafic.
Inspectoarea a început să emane adrenalină și cortizol.
Ritmul cardiac și tensiunea i-au crescut,
ca leoaicei înainte să sară asupra gazelei.
Era ațâțată, simțind prada tot mai aproape.
Avem opt seturi de amprente. Avem o potrivire pentru unul din ele.
Sunt ale lui Silene Oliveira, zis „Tokyo”.
Raquel nu putea să nu se întrebe...
dacă aceste indicii duceau către o pistă...
sau spre alt punct mort.
Nu are nicio logică.
Raquel avea dreptate.
Căci Profesorul plănuise minuțios să conducă poliția la Toledo,
lăsând în urmă un loc al crimei demn de un Oscar,
plin cu ADN de la persoane fără nicio legătură cu jaful.
Dar nu prevăzuse că va trebui să revină
ca să plaseze amprentele celor deja identificați de poliție.
Berlin, Rio... și eu.
Derutându-i totodată cu anșoaul
și registrele farmaciei.
Voia să o ducă pe Murillo într-o fundătură
care să o facă să piardă cel puțin trei zile.
Trei zile foarte productive pentru noi,
căci tipăream opt milioane de bancnote pe oră.
Mai ales cu ajutorul ostaticilor.
Vreau să tăiați astea într-o jumătate de oră.
Ce ai? Trezește-te. Uite, toți ceilalți zâmbesc.
La treabă! Munca îl înnobilează pe om, ce naiba!
Deveniți complici, sperau să primească într-o zi la poștă un milion de euro.
Tu vii cu mine!
Ceva nu se lega.
Între zidurile acelea nu era nimic nou.
Ce calculase Profesorul că le va lua trei zile
i-a luat inspectoarei 50 de minute.
Suárez. Cheamă-l pe Alberto, să vină aici cât mai repede.
Alberto, fostul tău soț?
E cel mai bun criminalist, nu? Sună-l.
Atențiune, centrul. Unitatea operativă 315, Toledo.
Dna inspector Murillo solicită prezența inspectorului Vicuña.
Raquel, sunt Julia, profesoara Paulei.
Te-am sunat să-ți spun că tatăl Paulei
a luat-o de la școală la prânz. A spus că e un eveniment de familie.
Mi-ar plăcea să te văd.
Nu în privința Paulei, ea e bine.
Dar tatăl ei vrea să iasă la o cafea cu mine după ore
și nu sunt sigură cum ar trebui să procedez.
- N-aveți voie. - O cunosc pe dna inspector.
Raquel.
- Salva. - Scuze. Voiam să-mi iau la revedere.
- Scuze pentru nebunia de-aici. - Nu, lucrezi, nu-ți face griji.
E-n ordine.
O iau înapoi, până în sat, și iau un autobuz de Madrid.
Stai. Suárez.
Pleacă vreo mașină la Madrid?
Prima tranșă de probe pleacă în jumătate de oră.
Nu vreau să te deranjez, iau autobuzul.
Drumul principal e în jos și la dreapta.
- Am văzut o stație de autobuz. - Da...
Nu e nicio problemă. Te duce unul din noi.
Bine.
80 DE ORE DE LA LOVITURĂ
E timpul.
Mai avem un minut până la șase.
Date fiind împrejurările,
poți să-ți bagi undeva punctualitatea ta britanică.
E al treilea apel fără răspuns.
De 18 ore nu știm nimic de Profesor.
Știm ce înseamnă asta.
APELURI DE CONTROL
Vom vorbi la telefon o dată la șase ore.
- Ce facem dacă nu ne suni? - Sau dacă nu răspunzi la telefon?
Dacă intervine ceva,
așteptați următorul apel,
până la completarea unui ciclu de patru apeluri. 24 de ore.
Și dacă nu luăm legătura cu tine în 24 de ore?
Asta ar însemna aproape sigur...
că sunt arestat și interogat.
Nici despre poliție nu știm nimic.
Sunt sigur că afară se întâmplă ceva. Ce facem?
Păi...
mai rămâne un apel până la completarea ciclului.
- La ora 24:00. - Ce ciclu?
- Ciclul cursei de șoareci? - Denver, calmează-te.
Profesorul probabil rezolvă niște detalii.
Nu avem motive de îngrijorare... încă.
Pentru moment, păzim ostaticii și tipărim banii ca până acum.
- Merg să mă odihnesc un pic. - Glumești?
Suntem în încurcătură
- ...și tu mergi să te fuți? - Tokyo, te rog.
- Ce? - Nu e nevoie să fii vulgară.
În primul rând, nu-ți stă bine. Apoi...
dacă ar fi să aleg
o parteneră dintre voi, vorbind hedonist,
pe tine te-aș alege.
Ce s-a întâmplat cu carpe diem?
Ce s-a-ntâmplat? S-a dus dracului planul.
Ție poate nu-ți pasă, fiindcă ești bolnav în fază terminală,
dar mie, da.
- Am plecat. - Nenorocitule!
- Alta. - De fapt, fuți o ostatică.
Pe cine? Pe sărmana fată pe care o ții pe lângă tine pe post de secretară?
Nu e „sărmană”. O cheamă Ariadna,
Nairobi. Și da, ne înțelegem.
În ziua în care am ajuns aici, Ariadna tremura...
într-un fel pe care l-am recunoscut.
Fragilitatea, blândețea ei m-au stârnit.
Ce discurs de căcat!
Nimic nu-i mai josnic decât să fuți o ostatică.
Nu-i chiar așa rău să fii cu o ostatică, nu-i așa?
Care-i problema?
Pot fi acuzat că fut bine sau fut rău,
dar nu sub amenințarea pistolului.
Denver.
Nu.
Care-i problema? Și eu am o relație.
Cu Mónica Gaztambide.
- Ce spui? - Că i-am salvat viața.
M-a îmbrățișat, m-a sărutat. N-am obligat-o, a fost dragoste.
Cum adică „dragoste”, idiotule?
- N-ai auzit de sindromul Stockholm? - Nu, scuze, cred că nu.
Dar, dacă suferă de un sindrom, vom învinge boala împreună.
Nu! Nu o puteți învinge împreună, pentru că tu ești cauza!
În sindromul Stockholm, ostaticul începe să aibă sentimente pentru răpitor.
Îi e al dracului de frică!
Dar tu ești un nătărău și crezi că e vorba de dragoste.
- Care naiba e problema ta? - Destul!
Niciunul nu suntem de premiul Nobel.
Nu trebuie să ne mai certăm între noi.
- Suntem într-o situație critică. - Nu,
critică va fi dacă Profesorul nu ne sună în șase ore.
Caz în care aplicăm „Planul Cernobîl”.
Profesorul n-a zis nimic despre asta.
Ce e Planul Cernobîl?
Dacă totul va merge bine, nu veți afla.
Așa că, vă rog, aveți puțină răbdare.
Bine?
Acum, mă scuzați, mă duc să-mi limpezesc mintea.
Salva,
crezi că ar trebui să renunț la caz?
Să zic că nu mi-e bine și să-mi iau concediu.
Să renunț.
E o problemă foarte personală.
De-asta te întreb.
M-am culcat cu tine, ai cunoscut-o pe mama.
Adică e o întrebare...
la care doar tu poți să răspunzi. Doar tu știi ce simți.
Simt... că sunt depășită.
- Dacă mă înlocuiesc... - Nu face asta.
Dacă ești la conducerea unui astfel de caz...
e pentru că nimeni nu-l poate gestiona mai bine.
Nu știu. În cort...
când am vorbit cu Profesorul, tipul cu care am negociat...
m-am simțit utilă.
Chiar dacă a trebuit să răspund la întrebări
de genul: „Ce porți?”
„Ce porți?”
Dar nu știu.
Aici, pe teren, simt...
că e mai puternic ca mine. Nu pot să-l înving.
Nu știu. Uite câți oameni lucrează.
Treizeci de criminaliști.
Nu știu încotro s-o iau.
M-am pierdut.
Mă ierți, probabil e târziu pentru tine.
Nu...
Deloc.
Dnă inspector Murillo,
inspectorul Vicuña intră în perimetru.
Mă însoțești?
Sigur.
Bună, Raquel.
Mulțumesc că m-ai chemat, ai dat dovadă de profesionalism.
Ce face Ángel?
E încă în comă. Nimic nou.
El e Salva, un prieten.
De fapt, e actualul meu partener.
Salva.
Inspectorul Alberto Vicuña.
Salvador...
Martin. Salvador Martin.
- Îmi pare bine. - Și mie.
Mă bucur că ești cu Raquel.
Nu te deranjez. Nici nu vei ști că sunt aici, dar pune-mă în temă.
Ce-s ăștia?
Patru sute șaizeci de mii de euro.
Puțin, în caz că ne prind. Ca s-o luăm de la zero când ieșim de la închisoare.
Îi ascund aici. După placa noastră.
Fac o gaură cu un fierăstrău și o acopăr la loc.
În câțiva ani, ne întoarcem și luăm un apartament în La Manga.
Asta dacă o să mai existe euro.
Drace, ai dreptate.
Ascultă.
Sper că nu-ncepi iar cu despărțirea, nu?
Așteaptă să fim arestați, scrie-mi o scrisoare sau ceva.
Ascultă-mă!
Treaba se va împuți rău.
Și n-o să stau să mă uit.
- O să ies cu arma în mână. - Știu.
Dar tu nu.
Îți cer un favor.
Când începe distracția...
predă-te.
Fluturi un steag alb și te predai.
Asta va simplifica lucrurile când se vor complica.
Când lucrurile se vor complica...
voi fi cu tine.
Când începe distracția...
voi fi cu tine.
Indiferent de risc.
Și știi ce?
Flutur steagul alb doar când câștigă Real Madrid.
Bine.
Așa că, ce zici, ne futem?
Bine. Nu e momentul?
Începe distracția?
Începe.
Hei, vino.
Știai de sindromul ăsta?
Sindromul Stockholm? Da, auzisem de el.
N-am forțat-o, tată, jur.
I-am dus ceva de mâncat și... mi-a înlănțuit gâtul cu brațele.
Voia să mă sărute și nu-mi dădea drumul.
Jur că ne-am sărutat de-adevăratelea, ba am și dansat în fața ei.
Uită-te la ea.
Când ai avut o asemenea iubită?
Am avut-o pe Vane.
- Vane? - Vane era drăguță.
Vane nu era nici drăguță, nici isteață, nici bună.
Erați din aceeași lume, aveați multe în comun...
Și ce lume e asta?
O lume de căcat, nu?
Uită-te bine la ea.
Uită-te la ea!
Întâi, e funcționar la stat.
Asta înseamnă că a studiat mult.
Al doilea, ultimul ei iubit era directorul general
al Monetăriei Regale. Al treilea,
e incredibil de frumoasă și de stilată.
Nu-i de nasul tău, fiule.
Ea are super clasă. Noi mai mult
- ...ne zbatem cu asuprirea. - Bine, ajunge.
Am înțeles!
Sunt un ratat.
Trebuie să gândesc ca un ratat.
Și să visez ca un ratat. Am înțeles.
Nu mișca!
Ți-a zis să nu miști!
Mâinile pe cap!
Hei!
Ce se petrece?
E foarte ciudat, și nimeni nu sună.
Așa că, dacă plănuiesc
să ne împuște pe toți, măcar să aflăm de la televizor. Da?
E-n ordine.
Mónica Gaztambide, e rândul tău.
La prima cercetare, am găsit urmele a opt oameni.
ADN de pe chiștoace, gumă, scobitori, chiar și niște iaurt.
Peste 100 de probe clasificate și numărul crește.
Se pare că au scris planul pe tablă.
Încercăm să-l reconstituim.
Și-au lăsat planul în scris?
Da, mă rog...
Asta e întrebarea.
Dacă ăsta-i un loc al crimei contaminat
sau un efort leneș de distrugere a probelor.
Au intrat în Monetăria Regală.
Nu cred că le lipsesc hărnicia sau inteligența.
Nimic nu-i de folos.
Ángel a avut mai mult succes cu amprentele găsite.
Ce amprente?
Nu ți-a spus? A pus mâna pe un obiect personal, o linguriță.
Are amprente identice cu cele din mașina poliției.
Ángel l-a găsit pe unul din ei sau era pe-aproape.
Dacă e ceva util aici, știu unde. Vino.
Dacă într-adevăr au vrut să distrugă ceva, trebuie să-l fi ars aici.
E cel mai sigur mod de a distruge ceva, oricine ar fi făcut asta.
Dar nu e decât cenușă, și aceea, puțină.
Cenușă ce a fost lemn, cărbune...
dar și documente, fotografii...
O hârtie arsă își pierde cea mai mare parte de material.
Focul creează un rotocol de fum fierbinte,
care ridică particulele de hârtie prin horn.
Uneori, particulele se lipesc de peretele rugos al hornului.
Dacă există ceva de valoare, acolo e.
Hai la treabă.
Gandía, adu ochelarii și camera cu infraroșu.
Hai, fetițo, că-s grăbită. Haide!
Mișcă!
La treabă!
Întoarce-te.
- Ești serios azi. - Nu.
Oprește-te, să nu vărs asta.
Așa e, o s-o verși.
Vorbesc serios, Mónica.
Ce ai?
Ne-am epuizat cele 60 de ore de dragoste?
Ești ostatică și eu te-am sechestrat.
Mai vedem după ce se termină și ieșim de-aici.
Poftim?
Ce s-a întâmplat? Vino.
Îmi scapă ceva?
Poate n-ai observat, căci ești aici împotriva voinței tale,
dar ai un sindrom.
- Ce? Ce sindrom? - Sindromul Stockholm.
Te-ai amorezat de nenorocitul care te-a sechestrat.
Îți pierzi mințile, tratându-mă ca pe iubitul tău.
- Medicii zic că e o problemă psihiatrică. - Ascultă.
- Prostie mai mare n-am auzit. - E normal să spui asta.
- Ai sindromul. - Nu e așa, ascultă-mă.
Dacă mă vedeai pe stradă?
Ce gândeai despre mine dacă-ți ceream mărunt într-un bar?
M-ai fi remarcat?
Spune-mi adevărul. Bănuiam că nu.
Gata.
O iei pe calea ta...
O iau pe-a mea.
Și asta e tot.
Așteaptă.
Simți ceva...
pentru mine?
- Nu sufăr de niciun sindrom, Mónica. - Denver.
Simți ceva?
Da.
Dar ce simt eu e real, nu din cauza sindromului. Pe când tu...
Nu pot să te las să înnebunești.
Nu pot.
Nu pot să-ți fac asta.
La ce te gândești, ochi verzi?
Te privesc și vreau să știu totul despre tine.
Fiecare zi din viața ta,
fiecare surâs, fiecare lacrimă.
Fiecare clipă fericită.
Ești un mister minunat pentru mine, Ariadna.
De exemplu...
Să vedem. Primul tău sărut.
Îți amintești cu cine a fost?
Cum îl chema?
Raul.
Raul trebuie să se fi simțit
un bărbat norocos.
Ca Neil Armstrong, pășind pe Lună.
Începuturile sunt speciale.
Unice.
Dar sfârșiturile sunt incomparabile, neprețuite.
Însă oamenii...
de obicei nu știu asta.
Vezi tu, mai am de trăit șase luni.
Sau patru.
Poate și mai puțin.
Și unul dintre puținele lucruri...
la care țin cu adevărat acum...
Știi care este?
Să știu...
că voi trăi aici.
În mintea ta.
Pe veci.
În capul ăsta frumos.
S-a întâmplat ceva. Grav.
Scuze, unde sunt ofițerii care pleacă la Madrid?
Deocamdată se pare că nu pleacă nimeni.
Atunci merg pe jos până la drumul principal.
Pot să-i spun la revedere doamnei inspector?
Veniți cu mine.
Sigur vrei să faci asta?
Ar trebui să iei totul cu tine.
Nu.
De mâine, astea nu mai sunt amintiri, ci doar...
probe împotriva cuiva cu un mandat de arestare.
În plus, nostalgia poate fi seducătoare.
Ne vine greu să renunțăm la amintiri, căci credem...
că ele...
reprezintă momente fericite, dar...
nu e așa.
Ceea ce vom face mâine ne obligă să ne gândim la prezent.
Nu la trecut.
Ăsta era tatăl tău.
JEFUITORUL DE BĂNCI JESUS MARQUINA MOARE ÎMPUȘCAT
Asta e tot ce contează.
Facem asta pentru el.
Peste 50 polițiști au ajuns la Toledo,
inclusiv inspectorul șef,
directorul adjunct al operațiunilor speciale
și agenți criminaliști, care continuă să lucreze în casa ce,
conform unor surse apropiate, ar putea fi locul
- ...unde a fost plănuit atacul... - Profesorul a fost arestat.
Îl interoghează la ușa casei din Toledo.
Deși procedura sumară a fost declarată secretă, criminaliștii
ar fi putut găsi probe care confirmă prezența
a trei...
La dracu’!
Rahat!
Au tăiat semnalul.
- Suntem terminați. - Nu vor să aflăm.
Asta înseamnă că vor intra.
Ori stăm cu brațele-n sân cinci ore,
ori aplicăm Planul Cernobîl, ceea ce îmi sună mai bine.
Planul Cernobîl e pentru situații disperate.
Nu cred că asta e cea mai disperată situație pentru noi, nu?
Nu uitați, e un plan în care pierdeți toți banii.
Personal, nu vreau să renunț la ei. Tu?
Vrei să renunți la lucrul pentru care ai luptat atât, Tokyo?
Băieți, îl au pe Profesor.
Nu va fi niciun tunel, căci forțele speciale
ne vor aștepta. Suntem prinși!
Profesorul va suna în cinci ore. Cred încă în el.
De fapt, nu-s adeptul democrației,
dar am chef să votez. Cine crede încă în Profesor?
Helsinki?
Cred în Profesor.
Rio.
Cred ce văd.
Văd că nu putem să contăm pe Profesor.
Sunt cu Tokyo.
Moscova.
Am intrat respectând niște reguli
și regulile n-au fost încălcate.
Am încredere în Profesor.
Denver.
Votez să ieșim de-aici acum.
Statutul de multimilionar nu mi se potrivește.
Bine, Denver.
Trei la trei.
Nairobi, tu decizi.
Vei înclina balanța.
Am un motiv bine întemeiat
să fiu de partea Profesorului și, dacă nu a sărit în aer,
voi crede în el până la capăt.
Sunt cu Berlin.
Raquel.
Îmi pare rău că te deranjez, dar...
- Se face târziu și... - Duc asta la Canillas.
Tocmai voiam să prind autobuzul de Madrid.
- Pot să-l duc eu. - Poftim?
Mie îmi convine.
Să mergem!
Nu-l judecați.
Helsinki a făcut ce trebuia.
Ce fac soldații în război.
Ce facem cu animalele ca să le curmăm suferința.
Nu din ură, ci ca un act umanitar.
Lasă jos pistolul.
Și eu am făcut ce trebuia să fac.
Nu din ură...
ci ca un act umanitar.
În fond,
ce e mai uman decât lupta pentru supraviețuire?
Subtitrarea: Andrei Albu