Všem jednotkám.
Prohledáváme obývák.
Prohledáváme horní patro.
Vypadá to, že západní sál je učebna.
Jsou tu lavice a tabule.
Nikdo tu není.
Inspektorko,
našli jsme ještě něco.
Chci tam jen lidi z forenzního.
- Jistě. - Inspektorko.
Kuchyně a koupelna jsou plné zbytků. Pojďte se mnou.
Co to je?
Vypadá to na rybu.
Ančovičky.
Inspektorko, záznamy o nákupech, které ukradli v lékárně v Palomeque.
- Byly v šuplíku. - Sakra.
Ten kdo, který jim pomáhá zvenčí, byl tady.
Před méně než 30 hodinami.
Chci hlídky na všech přilehlých silnicích.
Pozor, uzavřít všechny silnice v okruhu 10 km.
Podezřelý může být blízko. Opakuji, může být blízko.
Jednotky v pohybu, informuji řízení dopravy.
Inspektorka začala vylučovat adrenalin a kortizol.
Srdeční tep a krevní tlak jí stouply.
Jako lvici, která se chystá skolit gazelu.
Byla vzrušená, cítila svou kořist blíž a blíž.
Máme osm různých otisků. A jednu shodu.
Patří Silene Oliveirové alias Tokio.
Raquel si v duchu kladla otázku,
jestli ty stopy byly skutečná vodítka,
nebo jen další slepá ulička.
Nedává to smysl.
Raquel měla pravdu.
Profesor si pečlivě naplánoval, jak dostat policii do Toleda.
Nechal za sebou místo činu hodné Oskara.
Plné DNA lidí, kteří s loupeží neměli nic společného.
Původně ovšem neplánoval
nastrčit otisky těch, které už policie identifikovala.
Berlína, Ria a mě.
A svést policii ze stopy ančovičkami
a záznamy z lékárny.
Chtěl Murillovou zavést do slepé uličky,
kvůli které by ztratila tři dny.
Pro nás tři velmi produktivní dny,
protože jsme tiskli osm milionů bankovek za hodinu.
Hlavně díky pomoci rukojmích.
Tak holky, potřebuju to spočítat do půl hodiny.
Hele, co ti je? Prober se. Všichni ostatní se usmívají.
Do práce! Práce přináší důstojnost, sakra!
Byli z nich komplicové a doufali, že jim jednoho dne pošleme milion eur.
Ty jdeš se mnou!
Něco nesedělo.
V tom domě nebylo nic, co by už nevěděli.
To, co jim podle profesora mělo zabrat tři dny,
došlo inspektorce za 50 minut.
Suarezi. Zavolej Alberta, ať sem co nejdřív přijede.
Alberta, tvého exmanžela?
Je nejlepší na forenzním, ne? Zavolej mu.
Pozor, ředitelství. Jednotka 315, nemovitost v Toledu.
Inspektorka Murillová si žádá inspektora Vicuñu z forenzního.
Raquel, tady Julia, Paulina učitelka.
Chtěla jsem vám dát vědět, že ji dnes vyzvedl otec.
Tvrdil, že z rodinných důvodů.
Ráda bych se s vámi sešla.
Nejde o Paulu, je moc šikovná.
Její otec mě ale po škole pozval na kávu,
a já nevím, jak s tím naložit.
- Tady být nesmíte. - Jsem tu s ní.
- S kým? - Raquel.
- Salvo. - Promiň, chtěl jsem se jen rozloučit.
- Omlouvám se za tuhle situaci. - Pracuješ, to je v pořádku.
Půjdu po cestě, po které jsme přijeli.
Z vesnice jede autobus do Madridu.
Počkej. Suarezi!
Jede teď někdo do Madridu?
První auto s důkazy vyjede za půl hodiny.
Nechci otravovat. Půjdu na autobus.
Hlavní cesta kousek, rovně a pak doprava.
- Myslím, že jsem viděl zastávku. - Ano...
Salvo, to je v pohodě. Někdo tě odveze.
Dobře.
80. HODINA LOUPEŽE
Je čas.
Do šesti zbývá ještě minuta.
Vzhledem k okolnostem asi víš,
kam si můžeš strčit tu svoji dochvilnost.
Potřetí a pořád to nebere.
To je už 18 hodin bez hlášení od profesora.
Víme, co to znamená.
KONTROLNÍ HOVORY CYKLY A PROTOKOL
Každých šest hodin si budeme volat.
- Co se stane, když nám nezavoláš? - Nebo když nezvedneš telefon?
Pokud by se něco stalo nepředvídaného,
počkáte na další hovor, dokud nedokončíme cyklus čtyř hovorů.
Čtyřiadvacet hodin.
A když se s tebou nespojíme během 24 hodin?
Pak to téměř jistě znamená,
že jsem byl zatčen a vyslýchají mě.
A od policie taky nic.
Venku se určitě něco děje. Co budeme dělat?
No,
k dokončení cyklu chybí jeden hovor.
Ve 12 hodin v noci.
- Zasranej cyklus myší v pasti. - Denvere, klid.
Profesor nejspíš řeší nějaké problémy.
Není důvod dělat si starosti. Zatím.
Zatím budeme hlídat rukojmí a tisknout peníze jako obvykle.
- Jdu si odpočinout. - Děláš si prdel?
Jsme úplně v hajzlu a ty si jdeš zašukat?
Tokio, prosím.
- Co? - Není třeba být vulgární.
Zaprvé ti to nesluší. Zadruhé,
kdybych si měl za partnera vybrat jednoho z vás,
hedonisticky řečeno,
byla bys to ty.
Co se stalo s carpe diem?
Plán se rozpadl na kusy, to se kurva stalo.
A tobě je to možná jedno, protože jsi smrtelně nemocný,
ale mně ne.
- Odcházím. - Parchante.
- Další. - Ty fakt šukáš rukojmí?.
Kterou? Tu chudinku, ze které sis udělal sekretářku?
Ne "chudinku". Jmenuje se Ariadna, Nairobi.
A ano, rozumíme si spolu.
První den se Ariadna třásla... způsobem,
který jsem poznal. Její... křehkost,
jemnost ve mně něco vzbudila.
To jsou ale kraviny!
Není nic opovrženíhodnějšího než šukat rukojmí.
Ale být s rukojmí přece není tak špatný, ne?
O co jde?
Můžete mi říct, že šukám dobře nebo blbě,
ale nikoho k tomu nenutím bouchačkou.
Denvere?
Ne.
Co je? No, je to tak. Taky mám vztah.
S Monicou Gaztambideovou.
- Co to povídáš, synku? - Zachránil jsem ji.
Objala mě, políbila mě. Já ji do ničeho nenutil. Byla to láska.
Jaká "láska", ty idiote!
- Copak ty nevíš o Stockholmském syndromu? - Ne, Nairobi, asi ne.
Ale jestli má syndrom nebo nějakou nemoc, překonáme to.
Ne! Nepřekonáte, protože ho má kvůli tobě!
Stockholmský syndrom znamená, že se rukojmí zamilují do únosce.
Ta holka je vyděšená k smrti!
Ale ty na to sereš a myslíš si, že je to láska.
- Co to s tebou kurva je? - To stačí!
Nikdo nejsme úplně adept na Nobelovku.
Musíme se přestat hádat mezi sebou.
- Jsme v kritické situaci.
Ne, v té budeme, pokud profesor nezavolá za šest hodin.
A v tom případě zahájíme plán Černobyl.
O tom Profesor nic neříkal.
Co je Černobyl?
Když všechno půjde dobře, nikdy se to nedozvíte.
Tak buďme prosím trpěliví.
Dobře?
A teď, když mě omluvíte, si půjdu vyčistit hlavu.
Salvo,
měla bych se toho případu vzdát?
Říct, že se necítím dobře a vzít si dovolenou.
Vzdát se.
To je hodně osobní otázka.
Proto se ptám tebe.
Spali jsme spolu. A znáš už i mou matku.
Myslím, že odpověď znáš jen ty sama.
Jen ty víš, jak se cítíš.
Cítím, že je to větší než já.
- Kdyby se toho ujal někdo jiný... - To ne, Raquel.
Jestli máš takový případ, je to proto,
že by ho nikdo jiný nezvládl.
Já nevím. Víš, ve stanu...
Když jsem mluvila s tím mužem, s tím profesorem, když jsem vyjednávala,
byla jsem užitečná.
I když jsem měla odpovídat na otázky jako:
"Co máte na sobě?"
Co máte na sobě?
Vážně nevím.
Tady v terénu mám pocit,
že je silnější než já, že ho neporazím.
Koukni na všechny ty lidi, jak pracují.
Třicet lidí z forenzního.
A já nevím co dělat.
Jsem ztracená.
Promiň, Salvo, nezdržuju tě?
Ne, ne.
Vůbec ne.
Inspektorko Murillová,
forenzní inspektor Vicuña vstupuje do perimetru.
Půjdeš se mnou?
Jasně.
Ahoj, Raquel.
Díky za zavolání. Bylo to od tebe profesionální.
Jak se má Angel?
Pořád v kómatu. Nic nového.
Tohle je Salva, můj kamarád.
No, spíš můj současný partner.
Salvo.
Inspektor Alberto Vicuña.
Salvador...
Martin. Salvador Martin.
- Těší mě. - Nápodobně.
Jsem rád, že jste s Raquel.
Nechci tě obtěžovat. Nebudeš ani vědět, že tu jsem, ale potřebuju info, jo?
Co je to?
Čtyři sta šedesát tisíc eur.
Zásoba, kdyby nás zavřeli.
Abychom mohli začít nanovo, ty a já.
Schovám je sem. Za naši dlaždici.
Udělám díru a pak ji zase utěsním.
Za pár let se vrátíme a koupíme byt v La Manga.
Jestli bude euro ještě existovat.
Sakra, máš pravdu.
Poslouchej.
Nechceš zase začínat s rozchodem, že ne?
Počkej, až nás zatknou, a pošli mi dopis nebo tak něco.
Poslouchej mě.
Začne to být hodně ošklivý.
A já nebudu jen přihlížet.
- Půjdu do toho naplno. - Já vím.
Ale ty ne.
Něco od tebe potřebuju.
Až začne ten mejdan,
vzdáš se.
Zamáváš bílou vlajkou a vzdáš se.
Bude to pro tebe mnohem jednodušší.
Když se věci komplikují,
zůstanu s tebou.
Až začne ten mejdan...
...budu s tebou.
Přese všechno.
A víš ty co?
Bílou vlajkou mávám, jen když vyhraje Real Madrid.
Dobře.
Tak a co teď? Zašukáme si?
Jasně, teď se to nehodí, co?
Takže mejdan?
Mejdan.
No tak.
Ty ten syndrom znáš?
Stockholmský syndrom? Jo, slyšel jsem o něm.
Nenutil jsem ji, přísahám.
Přinesl jsem jí jídlo a ona mě objala kolem krku.
Chtěla mě políbit a držela mě pevně, tati.
Líbali jsme se, doopravdy, dokonce jsem před ní začal tancovat.
Koukni na ni.
Kdy jsi měl takovou holku?
Chodil jsem s Vane.
- Vane? - Vane byla hezká.
Vane nebyla ani hezká, ani chytrá, ani hodná.
Byli jste ze stejného světa a měli jste hodně společného.
A co je to za svět?
Zasranej svět, co?
Koukni se na ni.
Koukni!
Zaprvé je to státní úřednice.
Takže hodně studovala.
Zadruhé její expřítel je ředitel Královské tiskárny cenin.
A zatřetí je neuvěřitelně krásná.
To není tvoje liga, synku.
Je v Lize mistrů.
- My jsme spíš místní divize. - Tak to stačí.
Už to chápu!
Jsem břídil.
Musím jako břídil myslet.
A musím jako břídil i snít. Chápu to.
Ani hnout!
Řekla, ani hnout, kurva!
Ruce za hlavu.
Hele!
Co se děje?
Připadá mi zvláštní, že nikdo nevolá.
Takže jestli nás mají postřílet,
zjistíme to aspoň z telky.
V poho?
To nic.
Monico Gaztambideová, čas na převaz.
Při prvním ohledání jsme našli otisky osmi různých lidí.
Máme DNA z cigaretových špačků, žvýkaček, párátek i jogurtu.
Máme víc než 100 důkazních předmětů a stále nacházíme další.
Vypadá to, že si plán napsali na tabuli.
Snažíme se ho zrekonstruovat.
Nechali nám ho tu napsanej?
Ano, ale...
...to je ta otázka.
Jestli je tohle nastražené místo činu,
nebo nedbalý pokus zničit důkazy.
Jsou v Královské tiskárně cenin,
nezdají se mi hloupí ani nedbalí.
Všechno je nám to úplně k hovnu.
Angel odvedl s těmi otisky lepší práci než ty.
Jaké otisky?
Neřekl ti to? Získal osobní předmět, lžičku.
Byly na ní stejné otisky jako v policejním autě.
Angel někoho odhalil, nebo k tomu neměl daleko.
Jestli tu něco je, vím, kde to najít. Pojď.
To, co opravdu chtěli zničit, museli spálit tady.
Je to nejlepší způsob, jak něco zničit.
Udělal by to každý.
Ale je tu jen popel a není ho moc.
Popel, který býval dřevem, uhlím,
ale taky dokumenty, fotografiemi...
Papír, který shoří, ztratí většinu své hmoty.
Oheň vytváří proud horkého kouře,
který nese částice papíru komínem.
Někdy se ty částice zachytí na drsných cihlách ve zdi.
Jestli tu něco je, je to tam.
Nech nás pracovat.
Gandio, přines ochranné brýle a infračervenou kameru.
Dělej, holka, spěchám. Pohyb.
Pohyb.
Mazej do práce.
MÍSTNOST B
Otoč se.
- Jsi nějaký vážný, ne? - Ne.
Můžeš přestat? Kvůli tobě to rozliju.
Jasně, jasně.
Monico, myslím to vážně.
Co se děje?
To už uplynulo našich 60 hodin lásky?
Jsi rukojmí a jsem tvůj únosce.
Tak uvidíme, co dál, až bude po všem.
Cože?
Co se děje? Pojď sem.
Uniká mi něco?
Možná sis nevšimla, protože jsi tu proti své vůli,
ale máš takový syndrom.
- Jaký syndrom? - Stockholmský syndrom.
Zamiluješ se do hajzla, co tě unesl.
Blázníš, chováš se ke mně jako ke svému příteli.
- Je to porucha, léčí se to... - Poslouchej.
To je největší nesmysl, co jsem kdy slyšela.
To říkáš, protože máš ten syndrom.
- Denvere, poslouchej mě...
Co kdybys mě potkala na ulici?
Co kdybych tě v baru poprosil, abys mi rozměnila na jukebox?
Všimla by sis mě vůbec?
Řekni mi pravdu. Asi ne, co.
Takže je konec.
Ty půjdeš svojí cestou...
a já svou.
Nic víc.
Počkej.
Cítíš něco?
Cítíš ke mně něco?
- Já žádnej syndrom nemám, Monico. - Denvere.
Cítíš něco?
Ano.
Ale to, co cítím, je skutečné, není to kvůli Stockholmu. Ale ty...
Nedopustím, aby ses zbláznila.
Nemůžu.
To ti nemůžu udělat.
Na co myslíš, zelenoočko?
Chci o tobě všechno vědět.
Každý den, který jsi zažila,
každý úsměv, každou slzu.
Každý šťastný okamžik.
Jsi pro mě úžasná záhada, Ariadno.
Například...
Třeba první polibek.
Pamatuješ si, s kým to bylo?
Jak se jmenoval?
Raul.
Raúl se musel vážně cítit...
jako šťastlivec.
Jako Neil Armstrong, když kráčel po Měsíci.
Poprvé jsou výjimečné okamžiky.
Jedinečné.
Ale naše naposledy jsou nesrovnatelné, neocenitelné.
Ale lidi...
to obvykle neví.
Víš, zbývá mi šest měsíců života.
Nebo čtyři.
Možná i míň.
A jedna z těch pár věcí,
na kterých mi teď záleží,...
Víš, co to je?
Vědět...
že budu tady.
V tvojí hlavě.
Navždy.
V té nádherné hlavě.
Berlíne.
Něco se stalo. Něco vážného.
Pardon, kde jsou ti policisté, co jedou do Madridu?
Vypadá to, že teď nikdo nepojede.
Aha, tak já půjdu na hlavní silnici.
Mohl bych se rozloučit s inspektorkou?
Pojďte se mnou.
Opravdu to chceš udělat?
Měl by sis to vzít s sebou.
Ne.
Od zítřka už to nejsou vzpomínky, jsou to prostě...
důkazy proti někomu, na koho je vydán zatykač.
Nostalgie navíc může být svůdná.
Je těžké zapomenout, protože si myslíme...
že ty vzpomínky...
jsou ve skutečnosti ty šťastné chvíle, ale..
Nejsou.
A to, co uděláme zítra, nás donutí myslet na přítomnost.
Ne na minulost.
Byl to tvůj otec.
LUPIČ JESUS MARQUINA ZABIT PŘI PŘESTŘELCE V BANCE
To je jediné, na čem záleží.
Děláme to pro něj.
Více než 50 jednotek se přesunulo do Toleda,
včetně hlavní inspektorky,
generálního operačního poddůstojníka zvláštních operací
a agentů z forenzní jednotky, kteří pracují v domě,
kde lupiči údajně plánovali loupež.
Zatkli Profesora.
Vyslýchají ho u dveří domu v Toledu.
Ačkoli jsou detaily vyšetřování přísně tajné,
je možné, že forenzní policie odhalila důkazy přítomnosti
nejméně tří osob...
Kurva!
Odřízli nás, nemáme signál.
- Jsme v háji. - Nechtějí, abychom to zjistili.
A to znamená, že se blíží.
Můžeme tu pět hodin sedět a nic nedělat,
nebo spustit Černobyl, což mi zní líp.
Plán Černobyl je pro zoufalé situace.
Myslím, že tohle ještě vydržíme, nebo ne?
Je to plán, kvůli kterému ztratíme všechny prachy.
Já osobně se vzdávat nechci. A ty?
Chceš se vzdát všeho, za co jsi bojovala, Tokio?
Lidi, mají profesora.
Žádnej tunel v hangáru nebude,
protože nás bude čekat zásahovka! Jsme v pasti!
Profesor do pěti hodin zavolá. Pořád mu věřím.
Demokracii moc nemusím, ale teď mám chuť hlasovat.
Kdo pořád věří profesorovi?
Helsinki?
Já věřím profesorovi.
Rio.
Věřím tomu, co vidím.
A vidím, že na profesora nemůžeme spoléhat.
Jsem s Tokio.
Moskvo.
Přihlásil jsem se za jistých pravidel
a ta zatím nebyla porušena.
Věřím profesorovi.
Denvere?
Já hlasuju vypadnout odsud.
Na multimilionáře se nehodím.
Tak jo, Denvere.
Tři na tři.
Nairobi, ty rozhodneš.
Rozsekni to.
Mám dobrý důvod profesorovi věřit
a jestli není mrtvý,
budu mu věřit až do konce.
Jsem s Berlínem.
Raquel.
Promiň, že tě ruším, ale...
Už je dost pozdě a...
Odvezu vzorky do Canillas.
A hele, právě jsem chtěl vyrazit na autobus do Madridu.
Můžu ho svézt.
Prosím?
No, mně by se to hodilo.
Pojďme.
Neodsuzujte ho.
Helsinki udělal, co musel.
To, co vojáci ve válce dělají.
To, co děláme zvířatům abychom je zbavili utrpení.
Ne z nenávisti, ale ze soucitu.
Odlož tu zbraň.
I já jsem udělala, co jsem musela.
Ne z nenávisti,
ale ze soucitu.
Koneckonců,
co je lidštější než boj o přežití?
Petra Miketová