Ну ж бо, брате.
Уставай.
Як ти почуваєшся?
Ніби я напівмертвий.
Так почуваються смертні?
Це все витівки Гери.
Я впевнений.
Звідки ти знаєш?
Вона завжди ненавиділа нас, байстрюків.
І це найбільше вдарило по нас.
Це не збіг.
Та й вона знає Артеміду, а я досі її ненавиджу
за спробу вбити нашу матір.
Ти впевнений щодо цього?
Щось відбувається.
Я не сумніваюся, і я не дозволю пошити себе в дурні.
Ти зі мною?
- А інші? - Зустрінемося з ними там.
Мамо, що ти накоїла?
Необхідне.
Аїд знав про це?
Це була його ідея.
Ти зайшов?
Так.
Добре. Будь готовий.
На тебе чекають три випробування.
Бо новий правитель богів має бути мудрим, хоробрим
і вправно розгадувати таємниці.
Горго.
Я сумувала.
-Що відбувається? - Не відповідай йому.
Він не допоможе.
Хто ти така?
Тобі тут не місце.
Та все ж я можу тобі допомогти. Не тому, що ти цього заслужив,
а тому, що цього заслужили ті, кому ти хочеш подарувати спокій.
Тож слухай мене уважно.
Я можу повернутися в минуле, принце Серафиме,
і дозволити тобі змінити одну мить твого життя.
Будь-яку мить.
Ти можеш повернутися й утекти з нею.
Урятувати її від зустрічі з деревозгиначем.
Позбавити її від болю й жаху, які вона пережила.
Але й це ще не все.
Аїд може стерти її пам'ять,
а я можу її збагатити.
Подарувати їй радість.
Ти можеш зробити її щасливою.
Ось яким буде ваше життя.
Хіба вона не заслуговує на щастя?
Чи ти?
Або ти можеш вирішити
повернутися далі.
Хіба ти не хочеш побачити, як твого дядька вражає блискавка?
Ти став би королем, яким тобі судилося бути.
І позбав тих, кого любиш, від усіх жахіть, які ти на них накликав.
Ти повинен лише вибрати мить.
Що скажеш?
- Ні. - Чому ні?
Бо навіть богині-відьмі не змінити минулого.
Це частина випробування.
Цар богів має бути мудрим, сміливим і вміло розгадувати таємниці.
Мудрий цар знає, що має відпустити минуле.
Тому мені ніколи не стати царем.
Серафиме, доповідай.
Я пройшов перше випробування.
ЗЕВСОВА КРОВ
Гея не просто так обрала куретів.
Це наймогутніші воїни,
і як кляті захисники, вони битимуться до смерті.
Повз них не пройти.
Можливо, це не так.
Хто йде?
Син Зевса.
У Зевса багато синів.
Який із них ти?
Герон. Той, хто успадкував його силу.
Як нам знати, що ти не прикидаєшся ним?
Хтось проходив?
- Ніхто. - Ви впевнені?
Героне.
Поглянь.
Тільки хоробрі можуть пройти.
Ти хоробрий?
Ні, ти не хоробрий.
Ти завжди лише знищуєш те, що тебе дратує.
Я вже не той, ким був раніше.
Побачимо.
Щоби потрапити в лабіринт, ти повинен відкрити цю скриньку.
Але відкривши її, ти постанеш перед своїм найбільшим страхом.
Чому ти смієшся?
У мене немає страхів.
Мойри позбавили мене всього, що я люблю.
Без любові немає і втрати.
І страху немає.
Тепер мене ніщо не може вразити.
Проходь.
Ти збрехав!
Усе ж є дещо, чого ти боїшся.
Підвести тих, кого любиш.
Хто залишив ці сліди?
Ніхто.
Це сліди Серафима.
Той, хто залишив ці сліди, потрапив у таємне царство?
Тоді й мені слід.
Ви не розумієте.
Ви впустили, не того, за кого він видавався.
Він довів, що гідний. А тепер і ти повинен.
Лише велетнів ми спокійно пропускаємо.
Велетнів і Зевса.
Якщо ти справді його син,
ти маєш знати, як пройти.
Якщо Серафим увійшов, то й ти зможеш.
Це допоможе піти відведеним тобі шляхом.
Зачекайте тут.
Ми не самі.
- Хто тут? - Твій брат.
Арес і інші теж уже в дорозі.
- Швидше. - Я намагаюся.
Я вже йду.
І я беру із собою пантеон підземного світу.
Твої підозри правдиві, брате.
Спори розроблені так, щоби вони впливали на позашлюбних
сильніше, ніж на інших.
Але їх вивільнила не Гера. Це була Деметра.
Вона хотіла підставити Геру.
І вона підслуховує нас зараз.
Ми знайшли, де ховається Гера.
І ми розправимося з нею відповідно.
Де твоя матір?
Я не знаю.
Не роби цього.
Тільки хоробрі можуть пройти.
Ти хоробрий?
Якщо ти маєш на увазі «безстрашний»,
то ні.
Отже, ти визнаєш,
що в тебе в серці таїться страх?
Чого ж ти боїшся?
Негідної смерті.
І все?
Доведи це.
Відкрий скриньку.
А що всередині?
Твій найбільший страх.
Гідна смерть — це лише частина того, чого ти боїшся.
Інша частина — це те, що гідної смерті
може бути недостатньо,
щоби компенсувати твою жахливу помилку.
Якби ти не піддався гніву
й викинув меч,
ти мав би його, коли Серафим напав на твоє село.
Ти б його вбив.
І твоя матір досі була б жива.
Ти міг би врятувати безліч життів.
І на Олімпі не було б війни.
Зевс був би живий.
Ти мене пропустиш?
Проходь.
Тобі бракує не хоробрості.
А дечого іншого.
Чого ж?
Ключа до гідної смерті.
Ти винагородив мою віру в тебе.
Але продовжуй робити, як я просила,
якщо хочеш пройти останнє випробування.
Я не розумію.
Ти знаєш, що я любила твого батька.
І він вірив, що після закінчення його часу
він міг би спокійно передати трон.
Але я знала, що інші ніколи цього не допустять.
І тепер завдяки тобі
ми поставили дзеркало до їхніх учинків,
щоби вони самі їх побачили.
Боротьби, труднощів
і ще важливішої ідеї я сподіваюся навчити їх зараз.
Дечого зовсім невідомого для них.
Пробачення.
Пробачення?
Світ і боги знають лише про каяття, відплата,
балансування між правильним і хибним.
Але прощення — це щось зовсім інше.
Воно змиває зло без додаткової руйнації.
Це єдине, що може нас об'єднати.
Увесь цей час ти носив провину,
думаючи, що ти підвів матір і батька, бо не зміг пробачити Серафиму.
Але правда в тому,
що ти зазнав невдачі, бо не зміг пробачити собі.
Якщо ти зробиш це до кінця свого часу,
тоді, можливо, ти станеш тим, кому пророкували.
Тим, хто врятує всіх.
Або ним стане твій брат.
Один із вас стане обраним.
Здається, що б ми не робили, наші шляхи все одно перетинаються.
Якщо спробуєш зупинити мене, я тебе вб'ю.
Це не єдиний вихід.
Для мене — єдиний.
Чому ти допомагаєш Аїду?
Він обіцяв подарувати спокій декому, хто страждає.
Кому?
Жінці з цвинтаря.
Ти знаєш, що таке почуття провини, брате.
Мені байдуже, що буде зі мною.
Я ладен зазнати всіх жахів Тартару,
але спочатку я маю її врятувати.
Ні!
Стояти!
- Ні. - Ні.
Розвертайте свою армію і йди. Тоді ми її звільнимо.
Ні. Звільніть її.
Усе скінчено!
Я не повторюватиму.
Відступіться.
Війна не визначить, хто має рацію.
Тільки тих, хто її не має.
Подумайте про інших,
перш ніж відправляти їх уперед,
доки ваші мечі в піхвах, а пісок не окроплений кров'ю,
запитайте себе: «Навіщо?
Навіщо боротися?»
Не повторюйте моєї помилки.
Сьогодні ніхто не повинен помирати.
Я намагався бути справедливим.
Але лише кров'ю можна скасувати те,
що вже зроблено.
В атаку!
Камінь!
Чекай! Залишайтеся тут.
Стій.
Зроби це.
За нашу матір.
Я вб'ю її і її байстрюка.
За те, що вони зробили з нами.
Ні!
Принеси мені меч.
І вбий того, хто ним володів.
Я не хочу війни з тобою.
За одної умови.
Що скажеш.
Принесу його голову.
Ти вибрав смертну, а не дружину? Не нас?
- Ти недовго зосталося... - У цьому світі.
- Хтось... - Перерізав твою нитку.
Я відмовляюся від помсти.
Ти сказала правду, Геро.
Не плутай мою доброту зі слабкістю.
Мене запам'ятають не слабким.
Краще запам'ятайте мене за те, що зветься
прощенням.
Це значить, що я прощу всіх, хто мене образив.
Нічого
не можна скасувати.
Але так
ми можемо жити далі.
Я тебе прошу
лише дотримати свого слова
перед Серафимом.
Хто ти такий, щоби вирішувати?
Байстрюк.
Слідкуй за язиком, Аресе. Не будь дурнем.
Годі. Досить.
Я не хочу конфліктів, брате.
Але ми не можемо дозволити, щоби світ поглинув хаос.
Олімпійці мають повернутися на Олімп, Посейдон — у море, а Аїд...
у підземний світ.
Це необхідно зробити.
Необхідно відновити порядок у світі.
Коли двом душам судилося бути разом,
ніщо їх не розлучить.
І буде лише більше болю й кровопролиття.
Пробач мені.
Ні.
- Ні! - Героне!
Героне.
Ні!
Ніхто з вас не заслужив його!
Ніхто з вас!
Спершу був Зевс з його розпустою і невірністю.
А потім Гера.
Ти довела його злочин до іншої крайності.
Накликавши смерть і руйнування на власну домівку.
А тепер ти, Аїде, знову зазнаєш невдачі.
Ти обманюєш і завдаєш удару в спину благородному герою,
а ті, з ким ти змовляєшся, отруюють світ.
Ви самі накликали це на себе.
Я промовляю ім'я, яке ніхто не насмілюється промовити.
А разом із цим правління олімпійців припиняється!
Тифоне.
Тифоне!
Настав час титанам повернутися!
Переклад субтитрів: Дмитро Коваль