Jeg så et lyn i går kveld.
Rart, siden det ikke var en sky i sikte.
Du vet vel ikke noe om det?
Du må lære å kontrollere det.
Og det blir ikke lett.
Å bruke den slags makt kan bli berusende, hvis du tillater det.
- Hva skyldes denne gleden? - Jeg håpet du kunne hjelpe meg.
Hvis jeg ville finne sverdet Zevs smidd for meg, hvordan går jeg frem?
Hvorfor?
Det er alt jeg har igjen etter ham.
Er det den eneste grunnen?
Du trenger et diamanthardt materiale, ikke hvilket som helst.
Den må utvinnes fra samme åre som du trakk sverdet fra.
Legg det inn i denne,
så leder hun deg til sverdet ditt.
- Takk. - Om du gjør dette, vær forsiktig.
Det siste jeg hørte var at sverdet fortsatt satt fast i Talos' hode.
Halvparten av dem har kommet for å ta farvel.
Den andre halvparten er her for å bekrefte bortgangen.
Far var komplisert,
som er en fin måte å si feilbarlig på.
Men ingen våget å utfordre ham.
Bortsett fra Hera.
Er han virkelig borte?
Borte herfra.
Etter morgendagens seremoni reiser han til underverdenen.
Men han er udødelig.
Hvordan kan han dø?
Vi dør ikke på samme måten som dødelige.
Men vi dømmes likevel.
Vi kan trøste oss med at det var en verdig død.
Men vi kan forsvinne ned i underverdenen om vi blir glemt.
Så vi må fortelle historiene om vår fars gjerninger.
Minn andre på å ofre i hans navn.
Jeg lover at mine følgere vil bygge mange templer til hans ære.
Jeg nekter å la vår far bli glemt.
Og mens vi beskytter hans ettermæle på jorden,
må vi beskytte den her også.
Olympus-ligaen forente gudene i Hellas.
Men det finnes ingen evige allianser.
Bare frykten for vår far og onkler holdt de andre unna.
Hvor er dødsrikets hersker?
Gå med meg.
Vet du hvor vi er?
Hjertet mitt verker, og sansene mine faller,
for jeg har sunket i elven, Lethe.
Hver gang jeg passerer, vurderer jeg å drikke vannet.
Lethes vann sletter alle minner og smerte.
Frigjør deg fra fortiden og alt som plager deg.
Men nei.
Vet du hvorfor?
Hva vil da skje med min kone?
Mine barn?
De vil fortsatt være bundet til dette stedet. Jeg også.
En dag kan vi kanskje bryte løs
og inn i verden der oppe.
Det er det jeg håper på.
Lykke. Ekte lykke.
Og du kan også gjøre det.
Ønsk deg lykke,
så vil elven vise deg ditt lykkeligste minne,
så du kan føle glede igjen.
Jeg har kjent smerten som griper deg.
Jo større kjærligheten er,
jo større er sorgen.
Jeg har også opplevd det.
Jeg ville aldri ha dette riket.
Poetene forteller historier om mine enorme skatter.
Og alle rikene jeg kontrollerer her.
Men de vet ikke sannheten.
Å bo i underverdenen forgifter deg.
Det er grenser for hva man tåler.
Jeg hadde ikke himmelen eller havet.
Kongeriket mitt...
...var et fengsel.
Et som ikke engang jeg kunne utstå.
Ingen vil høre de dødes konstante skrik.
Min tid utenfor underverdenen er begrenset.
En overveldende smerte setter inn når jeg er borte for lenge.
Jeg husker ennå første gang jeg så henne.
Ingen smerte var sterk nok til å kunne holde meg unna.
Hun var lyet jeg trengte.
Ømheten jeg savnet.
Hvem der?
Jeg visste at moren hennes, Demeter, aldri ville godta meg,
at ingen gudinne, spesielt en lysstråle som Persefone,
ville ønske å leve i underverdenen.
Men når du er avskåret fra verden, er det en gave å se noen som henne.
Ikke bare trenger du det, du føler deg tvunget til å vende tilbake.
Nei.
Sånn, min venn.
Men hva kunne jeg tilby henne?
Så, så.
Til din hestevenn.
Jeg takker deg.
Det er deg igjen, er det ikke?
Du har besøkt meg tidligere.
Kan du ikke vise deg?
Jeg ville det,
men jeg visste at det ville lede til hjertesorg.
Så jeg bestemte meg for å slutte å besøke henne.
Jeg vet hvordan det er å miste en man er glad i.
Jeg vet også hvordan det er å leve i isolasjon og smerte.
Underverdenen var mitt fengsel.
Ditt var den skogen,
der du gjemte deg for Akrisius og sønnene hans mens de jaktet på deg.
Prestinnen var stjernen i alt ditt mørke.
Persefone var min.
Som deg, selv om jeg prøvde, kunne jeg ikke holde meg unna.
Jeg begynte å besøke henne
og snakke til henne fra skyggene.
Når alt du føler er mørke,
søker du lys.
Vi fant begge en trygg havn i dem.
En fred vi aldri trodde vi ville kjenne.
Hagearbeid har lært deg å se verden annerledes.
Hvordan da?
Du legger merke til detaljene i alt.
Årene på bladene, fuktigheten i jorda.
Å følge med på de detaljene er viktig for at hagen skal overleve,
og derfor setter du pris på selv den minste velsignelse.
Du gir meg for mye ære.
Sannheten er at hagearbeid er en flukt.
Fra hva?
Min mor.
Hun er vanskelig.
Hvordan da?
Hun maser meg på meg om ekteskap.
Du kan ikke klandre henne for det. Hun vil at du skal være lykkelig.
Jeg trenger ikke en mann for å være lykkelig.
Hvis hun kjente meg,
ville hun ikke invitert beilere uten mitt samtykke.
Er de virkelig så ille?
Hun bryr seg bare om kongelig avstamning. Men de er så fulle av seg selv.
Spesielt Ares. Bare tanken på ham gjør meg kvalm.
De er ikke som deg.
Du setter pris på selv de minste blomster,
eller å ha en samtale her i åkeren.
Du lytter faktisk.
Jeg føler at du kjenner meg på en måte de aldri vil.
Jeg gleder meg til neste gang.
Og jeg også.
Jeg var forelsket.
Men jeg sverget å ikke krysse den grensen.
Det gjorde du også.
Det ble vanskeligere for hver dag.
Det drev meg til vanvidd.
Ønsket om å se henne vokste uten stopp.
Jeg har savnet deg. Hvor har du vært?
Det er altså sant.
Det er en annen.
- Hva gjør du her? - Hvem er han?
Jeg vil bare vite hvem jeg har med å gjøre.
Du konkurrerer ikke med noen.
Du har allerede tapt.
Ikke vær så sikker.
Er du full?
Jeg har en gave til deg.
Den er laget av kromstål,
og læret er fra de fineste av Zevs' kviger.
Det var unødvendig.
- Prøv den. - Ikke rør meg.
Hva gjør du? Kom deg vekk.
Det holder, Ares!
Gå, ellers dreper jeg deg.
Er du ok?
- Ja. - Så det er ham.
Du burde skamme deg.
Og du bør passe på hvem du truer, gamle mann.
Du er en større idiot enn jeg trodde. Dra, ellers blir det blodsutgytelse.
Jeg velger blodsutgytelse.
Nei!
Det er over!
Nei.
Det har nettopp begynt.
Takk.
Jeg trodde du aldri ville vise deg for meg.
Jeg tok med denne til deg.
Hva er det?
En avskjedsgave.
Hva? Hvorfor?
Jeg orker ikke å se deg, vel vitende om at vi ikke kan være sammen.
Jeg vil være sammen med deg. Jeg vil det. Jeg elsker deg.
Men jeg vil ikke såre moren min heller.
Selv om hun er vanskelig,
elsker jeg henne også.
Jeg forstår.
Men nå vet jeg hva jeg vil ha, på en måte jeg ikke visste før.
Hva med din mor?
Min mor må lære å akseptere det jeg vil.
Når to sjeler er ment å være sammen,
kan ingenting skille dem.
Nei, ikke!
Hvis du spiser de dødes mat,
blir du bundet til underverdenen
for alltid.
Det er moren din.
Jeg har søkt etter deg på jorden og i himmelen.
Hva skjedde?
Er alt i orden?
Hades reddet meg.
Reddet deg?
Jeg vet ikke hva jeg hadde gjort uten ham.
- Det er så mye jeg har å fortelle deg. - Fortell om det hjemme.
La oss dra.
Jeg blir ikke med.
Jeg blir her.
Mor.
Jeg har valgt min frier.
Det kan du ikke mene.
Det kan jeg.
Min kjære, du er opprørt.
Dette er ikke tiden for å ta forhastede avgjørelser.
Aldri har jeg vært mer sikker.
Hør på meg.
Du er en blomst, mitt barn.
Uten sollys vil du visne og dø i dette fuktige hullet.
Jeg tillater det ikke.
La oss gå.
Nei, jeg har bestemt meg.
Hva gjør du?
Jeg kutter båndene.
Nei!
Persefone spiste seks granateplefrø,
og bandt seg til underverdenen.
For meg.
Men Demeter aksepterte ikke det.
Hun sa til alle at jeg kidnappet henne, og hun var så rasende
at hun la jordens åker øde
og krevde at Persefone kom tilbake.
For å blidgjøre henne bestemte Zevs at siden Persefone spiste seks frø,
skulle hun tilbringe seks måner her og de andre seks med Demeter.
Men mens hun er her,
sørger Demeter for at alle lider slik hun gjør.
Det er derfor jorden sover under frost hver vinter.
Men jeg har fått nok.
Jeg nekter å få min kone rykket fra meg gang på gang.
Å se barna mine gråte ved starten av hver vår.
Tiden er inne for å handle,
og ingen forstår det bedre enn du.
Se der.
Det er sjelene som ikke har råd til å krysse over.
De holdes i endeløs pine.
Du visste aldri hva som skjedde med henne.
Men døden avslører alt.
Hun skulle gi opp sine løfter
og all æren som følger med å være prestinne.
For deg.
Dere skulle rømme sammen.
Men to dager før dere skulle dra,
fant du ut hvor mannen som ga deg arret var.
Mannen som drepte kvinnen som oppdro deg.
Hun tryglet deg om å rømme med henne, gi slipp på fortiden.
Husker du hva hun sa?
"Ikke la hat gjøre deg til det du vil utslette."
Ja, men du lyttet ikke til henne.
Du brøt løftet ditt og søkte hevn.
Vi vet begge hva som skjedde.
Du traff henne ikke i skogen. I stedet ble du gjenfødt den kvelden.
Og da du endelig kunne lete etter henne,
fant du henne ikke.
Fordi hun var her.
Hva skjedde med henne?
Fortell.
Hvorfor? Du kan ikke endre det som skjedde.
Men du kan hjelpe henne.
Hun kjenner deg ikke igjen.
Hun ser bare monsteret du har blitt.
Slipp raseriet ditt og hjelp henne.
Gi henne freden hun fortjener.
Dette er din siste sjanse.
Du får ikke sjansen igjen.
Se på henne! Se hvordan hun lider!
Hjelp henne. Det er din skyld at hun er her.
Hjelp meg, så kan vi kan ende lidelsene til våre kjære,
en gang for alle.
Greit.
Men bare hvis du lover å ta henne med hit, og la henne drikke av vannet.
Jeg vil at hun skal miste minnet om meg og smerten jeg forårsaket henne.
Hjelp meg!
Tekst: Anya Bratberg