Tegnap éjjel villámlást láttam.
Különös, tekintve, hogy tiszta volt az ég.
Gondolom, semmit nem tudsz erről.
Meg kell tanulnod irányítani.
És nem lesz könnyű.
Ha hagyod, megrészegíthet az effajta hatalom.
Minek köszönhetem a látogatásod?
Reméltem, hogy segítesz.
Hogy találhatnám meg Zeusz kardját, amit nekem kovácsoltatott?
Miért?
Csak ennyi maradt belőle.
Ez az egyetlen oka?
Adamantra lesz szükséged,
de nem akármilyenre.
Ugyanonnan kell bányászni, ahol a kardot találtad.
Helyezd ebbe,
és elvezet a kardodhoz.
- Köszönöm! - Légy óvatos, ha nekivágsz!
Utoljára azt hallottam, a kard még mindig Talósz fejében pihen.
Egy részük búcsúzni jött.
A többiek meg akarnak győződni a viharos pusztulásról.
Atyám nem volt egyszerű ember,
ami csupán kedves megfogalmazása annak, hogy gyarló volt.
De senki sem merte megkérdőjelezni.
Hérát kivéve.
Tényleg elment?
Innen igen.
A holnapi szertartás után az Alvilágba megy.
De... ő halhatatlan.
Hogy halhat meg?
Nem úgy halunk meg, ahogy a halandók.
De attól még felelünk a bűneinkért.
De megnyugvást jelenthet, hogy méltó halált halt.
De ha elfeledkeznek rólunk, eltűnhetünk az Alvilág bugyraiban.
Ezért mesélnünk kell atyánk hőstetteiről.
Emlékeztetnünk kell másokat, hogy áldozzanak a nevében.
Ígérem, a követőim számos templomot építenek majd a tiszteletére.
Nem hagyom, hogy atyánk feledésbe merüljön.
És miközben örökségét óvjuk a földön,
itt is meg kell védenünk.
Az Olümposzi Szövetség egyesítette Hellász összes istenségét.
De egyszer minden szövetség felbomlik.
Csak az atyánktól és nagybátyáinktól való félelem tartotta féken a többieket.
Hol van az Alvilág ura?
ZEUSZ VÉRE
Sétáljunk egyet!
Tudod, hol vagyunk?
Szívem sajog, érzékeim összeomlanak,
mert a Léthé folyóba süllyedtem.
Ahányszor átkelek rajta, fontolgatom, hogy iszom a vizéből.
Mert a Léthé eltöröl minden emléket és fájdalmat.
Megszabadít a múlttól és mindentől, ami gyötör.
De sosem teszem.
Tudod, miért?
Mi lenne akkor a feleségemmel?
A gyermekeimmel?
Attól még ehhez a helyhez lennének láncolva. Ahogy én is.
Talán egy nap megszabadulunk innen,
és a fenti világba megyünk.
Ebben reménykedem.
Boldogságban. Igazi boldogságban.
Amit te is megkaphatnál.
Kérj boldogságot,
és a folyó megmutatja a legboldogabb emlékedet,
hogy újra örömöt érezhess.
Ismerem a fájdalmat, mely átjár.
Minél nagyobb a szeretet,
annál mélyebb a bánat.
Én is átéltem.
Sosem akartam ezt a birodalmat.
A poéták mérhetetlen gazdagságomról regélnek.
És a birodalmakról, melyek felett uralkodom.
De nem tudják az igazságot.
Az alvilági élet megmérgez.
Annyi mindent kell elviselni.
Nem volt enyém sem az ég, sem a tenger.
A királyságom...
börtön volt.
Amit még én sem tudtam elviselni.
Senki sem akarja hallani a holtak folytonos sikolyát.
Véges az időm az Alvilágon túl.
És elsöprő fájdalom jár át,
ha túl sokáig vagyok távol.
Emlékszem, amikor először láttam őt.
Nem volt olyan fájdalom, amely távol tarthatott volna.
Ő volt a menedék, amire vágytam.
A gyengédség, ami hiányzott.
Ki van ott?
Tudtam, hogy az anyja, Démétér sosem fogadna el.
Hogy egy istennő sem akarna az Alvilágban élni.
Különösen, ha oly életvidám, mint Perszephoné.
De ha elszakítanak a világtól, ajándékként tekintesz a hozzá hasonlókra.
Nemcsak szükséged van rá,
de úgy érzed, muszáj visszatérned hozzá.
Ne!
Semmi baj, pajtás!
De mit adhattam volna neki?
Semmi baj.
A patás barátodé.
Köszönöm.
Megint te vagy az, ugye?
Aki korábban meglátogatott?
Miért nem mutatod meg magad?
Akartam,
de tudtam, hogy csak fájdalmat szülne.
Úgy döntöttem, nem látogatom meg többé.
Tudom, milyen olyasvalakit szeretni, aki nem lehet a tiéd.
És tudom, milyen elszigetelve, fájdalomban élni.
Az én börtönöm az Alvilág volt.
A tiéd az az erdő,
ahol elbújtál Akrisziosz és a fiai elől, akik rád vadásztak.
A papnő fényt vitt a sötétségbe.
Perszephoné is ezt tette.
És hozzád hasonlóan bárhogy is próbáltam, nem tudtam távol maradni tőle.
Vissza-visszajártam,
és az árnyékból beszéltem hozzá.
Amikor csak a sötétséget ismered,
a fényt keresed.
Mindketten menedéket találtunk bennük.
Békét, amiről sosem hittük, hogy megismerhetjük.
A kertészkedés megtanított másképp látni a világot.
Hogy érted?
Mindenben észreveszed a részleteket.
Az ereket a leveleken, a nedvességet a földben.
A részletekre való odafigyelés fontos, hogy a kerted életben maradjon,
ezért a legkisebb áldást is értékeled.
Túl nagyra tartasz.
Az igazság az, hogy a kertészkedésbe menekülök.
Mi elől?
Az anyám elől.
Jó szándék vezérli, de...
nem könnyű természet.
Hogy érted?
Nos, például folyton azzal nyaggat, hogy menjek férjhez.
Ezért nem hibáztathatod. Azt akarja, hogy boldog legyél.
Ahhoz nincs szükségem férfira.
Ha kicsit is ismerne,
sosem egyezkedne kérőkkel a beleegyezésem nélkül.
Tényleg ennyire rosszak?
Őt csak a királyi származás érdekli. De mind el vannak telve maguktól.
Főleg Arész. Már a gondolatától is émelygek.
Nem olyanok, mint te.
Még a legapróbb virágot is értékeled,
vagy azt, hogy itt, a kertben beszélgetünk.
Figyelsz rám.
Úgy érzem, úgy ismersz, ahogy ők sosem fognak.
Mindig várom, hogy újra meglátogass.
Ahogy én is.
Szerelmes voltam.
De megfogadtam, hogy nem lépem át a határt.
Ahogy te is.
De napról napra nehezebb lett.
Kezdtem belebolondulni.
Egyre jobban vágytam rá, hogy lássam őt.
Hiányoztál. Hol voltál?
Szóval igaz.
Van valaki más.
- Mit keresel itt? - Ki az?
Tudni akarom, kivel kell versenyre kelnem.
Senkivel.
Mert már vesztettél.
Ne légy olyan biztos benne.
Részeg vagy?
Ajándékot hoztam.
Krómacélból készült,
a bőr pedig Zeusz legkiválóbb üszőiből.
Nem kellett volna.
- Próbáld fel! - Kérlek, ne érj hozzám!
Hé, mit csinálsz? Eressz el!
Elég, Arész!
Tűnj el, vagy végzek veled!
Jól vagy?
- Igen. - Szóval ő az.
Szégyellhetnéd magad!
Te meg vigyázhatnál, kit fenyegetsz, vénember.
Nagyobb bolond vagy, mint hittem.
Tűnj el, vagy vérontás lesz!
A vérontást választom.
Ne!
Vége.
Nem.
Csak most kezdődött el.
Köszönöm.
Azt hittem, sosem mutatod meg magad.
Ezt neked hoztam.
Mi ez?
Búcsúajándék.
Hogy? Miért?
Fáj, ha látlak, tudva, hogy nem lehetünk együtt.
De veled akarok lenni. Szeretlek.
De az anyámat sem akarom megbántani.
Bármilyen nehéz is vele,
őt is szeretem.
Megértem.
De most már tudom, mit akarok.
Úgy, ahogy eddig nem tudtam.
És édesanyád?
Anyámnak meg kell tanulnia elfogadni az akaratomat.
Ha két lélek egymásnak van teremtve,
semmi sem választhatja szét őket.
Ne!
Ha a holtak eledelét eszed,
az Alvilághoz leszel láncolva
örökre.
Anyád az.
Tűvé tettem érted az eget és a földet.
Mi történt?
Jól vagy?
Hadész megmentett.
Megmentett?
Nem tudom, mi történt volna, ha ő nem lép közbe.
De annyi mindent el kell mondanom.
Otthon elmondhatod.
Menjünk!
Nem megyek veled.
Itt maradok.
Anya.
Választottam kérőt.
Ezt nem gondolhatod komolyan.
De igen.
Feldúlt vagy, drágám.
Ne hozz elhamarkodott döntést!
Nem. Semmiben nem voltam még ennyire biztos életem során.
Figyelj rám!
Virág vagy, gyermekem.
Napfény nélkül elhervadsz, és meghalsz ebben a nyirkos veremben.
Ezt nem engedem.
És most indulás!
Sajnálom, de döntöttem.
Mit csinálsz?
Elszakadok tőled.
Ne!
Perszephoné megevett hat gránátalmamagot,
és ezzel az Alvilághoz láncolta magát.
Miattam.
De Démétér nem hagyta annyiban.
Mindenkinek azt mondta, elraboltam a lányát.
Annyira dühös volt,
hogy pusztulást hozott a föld mezőire,
és Perszephoné hazatérését követelte.
Hogy megbékítse, Zeusz úgy döntött, hogy mivel Perszephoné hat magot evett,
hat hónapot itt, hat hónapot Démétérrel kell töltenie.
De amikor itt van,
Démétér gondoskodik róla, hogy mindenki úgy szenvedjen, ahogyan ő.
Ezért pihen a föld jégbe fagyva telente.
De elég volt ebből.
Nem fogadom el, hogy a feleségemet újra és újra elszakítják tőlem,
és hogy a gyermekeim minden tavasszal könnyeket hullatnak.
Eljött a cselekvés ideje.
És nálad jobban ezt senki sem érti.
Nézd!
Ők azok a lelkek, akik nem kelhetnek át.
Céltalanul, kínok közt sodródnak.
Nem tudtad, mi történt vele.
De a halál mindenről lerántja a leplet.
Le akart mondani a fogadalmáról
és a papnői erényekről.
Miattad.
Együtt akartatok elszökni.
De két nappal az indulás előtt
megtudtad, hol van a férfi, aki megsebzett.
Aki végzett a nővel, aki felnevelt.
A lány könyörgött, hogy szökj el vele, hogy engedd el a múltat.
Emlékszel, mit mondott?
„Ne hagyd, hogy a gyűlölet azzá változtasson, amit el akarsz pusztítani.”
Így van. De nem hallgattál a szavaira.
Megszegted az ígéretedet, mert bosszút akartál állni.
Tudjuk, mi lett a vége.
Nem találkoztál vele az erdőben.
Helyette aznap este újjászülettél.
És amikor végre a nyomába eredhettél,
nem találtad meg.
Mert itt volt.
Mi történt vele?
Mondd el!
Miért? Nem tudsz változtatni a történteken.
De segíthetsz neki.
Nem ismer fel.
Csak azt a szörnyet látja, akivé váltál.
Engedd el a dühödet, és segíts neki!
Add meg neki a békét, amit megérdemel!
De ez az utolsó esélyed.
Nem ajánlom fel újra.
Nézz rá! Nézd, mennyire szenved!
Segíts neki! Miattad van itt.
Segíts nekem, és egyszer s mindenkorra véget vethetünk
szeretteink szenvedésének.
Rendben.
De csak ha megígéred, hogy idehozod, és megitatod vele a vizet.
Azt akarom, hogy ne emlékezzen rám és a fájdalomra, amit okoztam neki.
Segítség!
A feliratot fordította: Ötvös-Horváth Anna