Jeg så et lyn i aftes.
Mærkeligt, da der ikke var en sky at se.
Det ved du ikke noget om, vel?
Det må du lære at håndtere.
Og det bliver ikke nemt.
At bruge den slags magt kan blive berusende, hvis man lader det.
Hvad skylder man æren?
Jeg håber, du kan hjælpe mig.
Hvis jeg vil finde sværdet fra Zeus, hvordan skal jeg så lede?
Hvorfor?
Det er mit eneste minde om ham.
Er det den eneste grund?
Du skal bruge adamantin,
men ikke hvilken som helst adamantin.
Den skal udvindes fra samme åre, som du trak sværdet ud af.
Læg den heri,
så fører hun dig til sværdet.
- Tak. - Hvis du tager afsted, så pas på.
Jeg har hørt, at sværdet stadig sidder fast i Talos' hoved.
Halvdelen af dem kom for at sige farvel.
Mens den anden halvdel er her for at bekræfte den tordnende død.
Far var kompliceret,
en venlig måde at sige fejlbehæftet på.
Men ingen turde udfordre ham.
Bortset fra Hera.
Er han virkelig væk?
Væk herfra.
Efter morgendagens ceremoni rejser han til Underverdenen.
Men han er udødelig.
Hvordan kan han dø?
Vi dør ikke som dødelige.
Men vi bliver dømt.
Og vi kan trøste os med, at han døde godt.
Men vi kan forsvinde i Underverdenens afgrund, hvis vi bliver glemt.
Så vi må fortælle om vores fars gerninger.
Minde andre om at ofre i hans navn.
Jeg lover, at mine følgere vil bygge mange templer til ære for ham.
Jeg lader ikke vores far slippe væk.
Og mens vi beskytter hans arv på Jorden,
må vi også beskytte den her.
Olympens Liga forenede alle Hellas' guddommeligheder.
Men der er ingen uendelige alliancer.
Kun frygten for vores far og onkler holdt de andre på afstand.
Hvor er Underverdenens herre?
Gå en tur med mig.
Ved du, hvor vi er?
Mit hjerte gør ondt, og mine sanser falder,
for i Lethe-floden er jeg sunket.
Hver gang jeg passerer, overvejer jeg at drikke dens vand.
For Lethe sletter alle minder og smerte.
Befrier dig fra fortiden og alt det, som gør ondt.
Det gør jeg ikke.
Ved du hvorfor?
Hvad ville der blive af min kone? Mine børn?
De ville være bundet her. Som jeg.
Måske vil vi være fri en dag
i verden ovenover.
Det er det, jeg håber på.
Lykke. Ægte lykke.
Og du kan få det samme.
Ønsk dig lykke,
så vil floden vise dig dit lykkeligste minde,
og du kan føle glæde igen.
Jeg kender den smerte, der griber dig.
Jo større kærlighed,
desto større sorg.
Jeg har også oplevet det.
Jeg ønskede mig ikke dette rige.
Digterne fortæller om mine enorme skatte.
Og alle de riger, jeg besidder herovre.
Men de kender ikke sandheden.
At leve i Underverdenen forgifter dig.
Det er grænser for, hvad man kan udholde.
Jeg havde ikke himlen eller havet.
Mit rige...
...var et fængsel.
Et, som ikke engang jeg kunne bære.
Ingen vil have de dødes konstante skrig.
Min tid væk fra Underverdenen er begrænset.
Og en overvældende smerte indtræder,
når jeg er væk for længe.
Jeg kan huske, første gang jeg så hende.
Ingen smerte kunne holde mig væk.
Hun var det ly, jeg havde brug for.
Den ømhed, jeg savnede.
Hvem der?
Jeg vidste, at hendes mor, Demeter, aldrig ville godkende mig,
og at ingen gudinde, især en lysstråle som Persefone,
ville ønske at leve i Underverdenen.
Men når man er afskåret fra verden, er det en gave at se sådan en.
Man har brug for det
og føler sig tvunget til at vende tilbage.
Nej.
Så, så, min ven.
Men hvad kunne jeg tilbyde hende?
Så, så.
Til din hesteven.
Jeg takker dig.
Det er dig igen, ikke?
Ham, der besøgte mig før?
Hvorfor viser du dig ikke?
Det ville jeg,
men jeg vidste, at det ville bringe hjertesorg.
Så jeg besluttede at holde op med at besøge hende.
Jeg ved også, hvordan det er at elske en, man ikke kan få.
Jeg ved også, hvordan det er at leve i isolation og smerte.
Mit fængsel var Underverdenen.
Dit var den skov,
hvor du gemte dig for Akrisius og hans sønner, da de jagtede dig.
Præstinden var stjernen i dit mørke.
Mens Persefone var min.
Og ligesom dig, selvom jeg forsøgte, kunne jeg ikke holde mig væk.
Jeg begyndte at besøge hende
og tale til hende fra skyggerne.
Når man kun kender til mørke,
søger man lys.
Vi fandt begge et tilflugtssted i dem.
En fred, vi aldrig troede, vi ville kende.
Havearbejde har lært dig at se verden anderledes.
Hvordan?
Du lægger mærke til detaljerne i alt.
Årerne på bladene, fugten i jorden.
At være opmærksom på de detaljer er afgørende for din haves overlevelse,
og derfor værdsætter du selv de mindste velsignelser.
Du overvurderer mig.
Sandheden er, at havearbejde er en flugt.
Fra hvad?
Min mor.
Hun mener det godt, men hun...
Hun er besværlig.
Hvordan?
Hun plager mig med at blive gift.
Det kan du ikke bebrejde hende.
Hun vil have, du er lykkelig.
Det kræver ingen mand.
Hvis hun kendte mig,
ville hun ikke lave aftaler med bejlere uden mit samtykke.
Er de virkelig så slemme?
Hun bekymrer sig kun om kongelig afstamning, men de er selvoptagede.
Især Ares. Tanken om ham giver mig kvalme.
De er ikke som dig.
Du sætter pris på selv de mindste blomster
eller bare at tale her på marken.
Du lytter faktisk.
Jeg føler, du kender mig på en måde, de aldrig vil.
Jeg glæder mig til næste gang.
Det gør jeg også.
Jeg var forelsket.
Men jeg lovede ikke at gå over den grænse.
Som du gjorde.
Det blev sværere og sværere for hver dag.
Det drev mig til vanvid.
Mit behov for at se hende voksede.
Jeg har savnet dig. Hvor har du været?
Så det passer.
Der er en anden.
- Hvad laver du her? - Hvem er han?
Jeg vil vide, hvem min konkurrent er.
Du har ingen konkurrent.
Du har tabt.
Vær ikke så sikker.
Er du fuld?
Jeg har en gave til dig.
Den er lavet af kromstål,
og læderet er fra de fineste af Zeus' kvier.
Alt for meget.
- Prøv den. - Rør mig ikke.
Hvad laver du? Slip mig!
Det er nok, Ares!
Gå, eller jeg fælder dig.
Er du okay?
- Ja. - Så det er ham.
Du burde skamme dig.
Og du bør passe på, hvem du truer, gamle mand.
Du er dummere, end jeg troede.
Gå, ellers bliver der blodsudgydelse.
Jeg vælger blodsudgydelse.
Nej!
Det er slut!
Nej.
Det er lige begyndt.
Tak.
Jeg troede, at du aldrig ville afsløre dig for mig.
Jeg har den her til dig.
Hvad er det?
En afskedsgave.
Hvad? Hvorfor?
Jeg kan ikke holde ud at se dig, når vi ikke kan være sammen.
Jeg vil være hos dig. Jeg elsker dig.
Men jeg vil ikke såre min mor.
Hun er besværlig,
men jeg elsker hende.
Jeg forstår.
Men nu ved jeg, hvad jeg vil have,
på en måde, jeg ikke vidste før.
Hvad med din mor?
Min mor må lære at acceptere mine ønsker.
Når to sjæle skal være sammen,
kan intet holde dem adskilt.
Nej, lad være!
Hvis du spiser de dødes mad,
er du bundet til Underverdenen
for evigt.
Det er din mor.
Jeg har gennemsøgt himlen og jorden.
Hvad er der sket?
Er du okay?
Hades reddede mig.
Reddede dig?
Jeg ved ikke, hvad jeg havde gjort uden ham.
Mor, jeg har så meget at fortælle dig.
Fortæl det derhjemme.
Kom.
Jeg tager ikke med. Jeg bliver her.
Mor.
Jeg har valgt en bejler.
Det kan du ikke mene.
Jo.
Min kære, du er vred.
Du bør ikke tage forhastede beslutninger nu.
Jeg har aldrig været mere sikker på noget i mit liv.
Hør her.
Du er en blomst, barn.
Uden sollys vil du visne og dø i dette fugtige hul.
Jeg tillader det ikke.
Kom så.
Undskyld, men jeg har besluttet mig.
Hvad laver du?
Jeg kapper navlestrengen.
Nej!
Persefone spiste seks granatæblekerner
og bandt sig til Underverdenen.
For mig.
Men Demeter accepterede det ikke.
Hun fortalte alle, at jeg kidnappede hende,
og var så rasende, at hun udslettede Jordens marker
og krævede, at Persefone kom tilbage.
For at formilde hende besluttede Zeus, at siden Persefone spiste seks kerner,
skulle hun tilbringe seks måner her og de andre seks hos Demeter.
Men i den tid, hun tilbringer her,
sørger Demeter for, at alle lider som hende.
Derfor sover Jorden under frost hver vinter.
Men jeg har fået nok.
Jeg nægter at lade min kone blive revet fra mig igen og igen.
At se mine børn fælde tårer, hver gang foråret starter igen.
Tiden er inde til at handle,
og ingen forstår det bedre end dig.
Se der.
Det er spøgelser, som ikke har råd til at krydse.
De driver målløst i lidelse.
Du vidste ikke, hvad der skete med hende.
Men døden afslører alt.
Hun ville opgive sine løfter
og al den ære, der følger med at være præstinde.
For dig.
I ville flygte sammen.
Men to dage før I skulle rejse,
fandt du ud af, hvor manden, som gav dig arret, var.
Manden, der fældede kvinden, som opfostrede dig.
Hun tryglede dig om at flygte med hende og slippe fortiden.
Kan du huske, hvad hun sagde?
"Lad ikke had forvandle dig til det,
som du ville ødelægge."
Ja, men du lyttede ikke til hendes ord.
Du brød dit løfte og søgte hævn.
Vi ved begge, hvad der skete.
Du mødte hende ikke i skoven.
I stedet blev du genfødt den aften.
Og da du endelig kunne lede efter hende,
kunne du ikke finde hende.
Fordi hun var her.
Hvad skete der med hende?
Sig det.
Hvorfor? Du kan ikke ændre det, der skete.
Men du kan hjælpe hende.
Hun genkender dig ikke.
Hun ser kun det monster, du er blevet.
Slip dit raseri og hjælp hende.
Giv hende den fred, hun fortjener.
Men det er din sidste chance.
Jeg tilbyder det ikke igen.
Se på hende! Se, hvor hun lider!
Hjælp hende. Det er din skyld, hun er her.
Hjælp mig, så kan vi gøre en ende på vores kæres lidelser
én gang for alle.
Okay.
Men du skal love at få hende herhen og få hende til at drikke vandet.
Hun skal glemme alt om mig og den smerte, jeg forårsagede.
Hjælp mig!
Tekster af: Mila Tempels