Včera večer se blýskalo.
Což je zvláštní, když bylo nebe bez mráčků.
Nevíš o tom náhodou něco?
Musíš se to naučit kontrolovat.
Což nebude snadné.
Protože takováhle moc dokáže s člověkem dost zamávat.
Čemu vděčím za tvou návštěvu?
Chci tě poprosit o pomoc.
Jak mám najít meč, který mi Zeus ukoval?
Proč?
Je to to jediné, co mi po něm zbylo.
A nic dalšího v tom není?
Budeš potřebovat adamantinovou rudu.
Ale ne jen tak ledajakou.
Musí být ze stejné žíly jako ta, ze které je tvůj meč.
Dej ji sem
a ukáže ti cestu k tvému meči.
- Děkuju. - Pokud se rozhodneš jít, buď opatrný.
Co vím, tak ten meč je pořád zaseknutý v Talově hlavě.
Polovina z nich se přišla rozloučit.
A ta druhá se přišla ujistit, že opravdu zemřel.
Otec byl komplikovaná osobnost.
Což je hezký způsob, jak říct, že měl své mouchy.
Ale nikdo se mu neodvážil postavit.
Až na Héru.
Vážně je pryč?
Pryč z tohoto světa.
Po zítřejším obřadu se vydá na cestu do podsvětí.
Vždyť je nesmrtelný.
Jak mohl zemřít?
Neumíráme tak jako smrtelníci.
Ale i tak musíme stanout před soudem.
Útěchou nám může být, že zemřel pro dobrou věc.
Pokud jsme zapomenuti, můžeme padnout do propasti podsvětí.
Proto musíme šířit příběhy o tom, co otec dokázal.
Aby jiní mohli jeho jménem přinášet oběti.
Slibuju ti, že mí stoupenci postaví na jeho počest mnoho chrámů.
Nedovolím, aby byl otec zapomenut.
A zatímco chráníme jeho odkaz na Zemi,
musíme ho chránit i tady.
Olympská liga sdružila všechna heladská božstva.
Ale žádné spojenectví není tesané do kamene.
Ostatní držel na uzdě strach z otce a strýců.
Kde je vládce podsvětí?
DIOVA KREV
Pojď se se mnou projít.
Víš, kde jsme?
Srdce mě bolí a mé smysly otupí,
když se potopím do řeky Léthé.
Pokaždé, když jdu kolem, přemýšlím o tom, že se z ní napiju.
Protože Léthé vymaže všechny vzpomínky a bolest.
Osvobodí tě od minulosti a trápení.
Ale neudělám to.
A víš proč?
Co by bylo s mojí ženou?
A s mými dětmi?
Pořád by byly svázáni s tímhle místem. Stejně jako já.
Možná se jednoho dne osvobodíme
a budeme žít na zemi.
V to doufám.
Ve štěstí. Opravdové štěstí.
A ty můžeš mít to samé.
Přej si štěstí
a řeka ti ukáže tvou nejšťastnější vzpomínku,
abys mohl opět cítit radost.
Bolest, kterou prožíváš, dobře znám.
Čím víc miluješ,
tím víc trpíš.
Sám jsem si tím prošel.
Nikdy jsem o tuhle říši nestál.
Básníci vyprávějí příběhy o mých pokladech.
A o říších, nad kterými tu mám kontrolu.
Ale neznají pravdu.
Život v podsvětí otráví tělo i duši.
To, co člověk vydrží, má své hranice.
Neměl jsem nebesa ani moře.
Moje království...
bylo vězením.
Vězením, které jsem nesnesl ani já.
Nikdo nechce poslouchat nekonečné nářky mrtvých.
Čas, který můžu mimo podsvětí strávit, je omezený.
Pokud jsem pryč příliš dlouho,
přijde nesnesitelná bolest.
Pamatuju si, když jsem ji poprvé spatřil.
Ať byla bolest sebesilnější, nemohl jsem si pomoct.
Ona byla útočištěm, které jsem potřeboval.
Něhou, která mi chyběla.
Kdo je tam?
Věděl jsem, že její matka Démétér by mě nikdy nepřijala.
Že žádná bohyně, hlavně takové sluníčko jako Persefona,
by nechtěla žít v podsvětí.
Ale když jsi odříznutý od světa, vidět někoho takového je dar.
Nejen že to potřebuješ,
ale musíš se k ní prostě vracet.
To ne.
To bude dobré.
Ale co bych jí já mohl nabídnout?
To bude dobré.
Pro tvého koně.
Děkuju.
To jsi zase ty, viď?
Ten, kdo mě navštěvuje.
Proč se mi neukážeš?
Chtěl jsem,
ale věděl jsem, že by mi to jenom zlomilo srdce.
Tak jsem ji přestal navštěvovat.
Vím, jaké to je, když miluješ někoho, s kým nemůžeš být.
Vím, jaké je žít v izolaci a bolesti.
Moje vězení je podsvětí.
Tvoje byl les,
kde ses skrýval před Acrisiem a jeho syny, když se tě snažili najít.
Ta kněžka byla světlem tvé temnoty.
A Persefona byla tím mým.
A jako ty jsem jí přes všechnu snahu nedovedl nebýt nablízku.
Začal jsem ji navštěvovat
a mluvit k ní z úkrytu stínů.
Když znáš jenom temnotu,
hledáš světlo.
Oba jsme u nich našli útočiště.
Mír, o kterém jsme si mysleli, že nezažijeme.
Zahradničení tě naučilo vnímat svět jinak.
Jak to?
Všímáš si všemožných detailů.
Žilek na listu květiny, vláhy v půdě.
Bez vnímání těchto detailů by tvá zahrada nepřežila.
Asi i proto si vážíš i těch nejmenších radostí.
Vidíš mě v příliš růžovém světle.
Pravdou je, že je to pro mě únik.
Od čeho?
Od mé matky.
Myslí to dobře, ale je...
Je to s ní těžké.
Jak to?
Zaprvé po mně chce, abych se vdala.
Za to se na ni nemůžeš zlobit.
Chce, abys byla šťastná.
Ke štěstí nepotřebuju muže.
Kdyby mě znala,
nehledala by mi nápadníka bez mého souhlasu.
A to jsou všichni vážně tak špatní?
Jde jí jen o to, aby byli vznešeného původu. Ale jsou tak nafoukaní.
Hlavně Arés. Jen z myšlenky na něj se mi dělá špatně.
Nejsou jako ty.
Ty dokážeš ocenit i tu nejmenší květinku.
Nebo jen to, že si spolu povídáme.
Nasloucháš mi.
Mám pocit, že mě znáš tak, jak oni mě nikdy znát nebudou.
Těším se na další setkání.
To já taky.
Byl jsem zamilovaný.
Ale slíbil jsem, že to se nikdy nestane.
Stejně jako ty.
Bylo to den ode dne těžší.
Dohánělo mě to k šílenství.
Touha vidět ji byla čím dál silnější.
Chyběl jsi mi. Kde jsi byl?
Takže je to pravda.
Je tu někdo další.
- Co tu děláš? - Kdo to je?
Chci vědět, s kým soupeřím.
Nesoupeříš s nikým.
Už jsi prohrál.
Nebuď si tak jistá.
Jsi opilý?
Přinesl jsem ti dárek.
Je vyroben z chromové oceli
a z kůže těch nejlepších Diových jalovic.
To jsi nemusel.
- Zkus si ho. - Nesahej prosím na mě.
Co to děláš? Nech mě být!
A dost, Arée!
Odejdi, nebo si tě podám.
Jsi v pořádku?
- Ano. - Takže s ním, jo?
Měl by ses stydět.
Pozor na to, komu vyhrožuješ, staříku.
Jsi větší blázen, než jsem si myslel. Odejdi, nebo dojde ke krveprolití.
Vybírám si krveprolití.
Ne!
Je po všem!
Ne.
Teprve to začalo.
Děkuju.
Už jsem si myslela, že se mi nikdy neukážeš.
Tohle jsem ti přinesl.
Co to je?
Dárek na rozloučenou.
Co? Proč?
Nesnesu tě dál vídat, když vím, že nemůžeme být spolu.
Chci s tebou být. Opravdu. Miluju tě.
Ale ve stejnou chvíli nechci ublížit své matce.
I když je to s ní těžké,
mám ji ráda.
Chápu.
Ale teď vím, co chci.
Najednou je to nad slunce jasné.
A co tvá matka?
Musí se naučit přijímat, co chci já.
Když dvě duše mají být spolu,
nic je nerozdělí.
Nedělej to!
Pokud sníš jídlo mrtvých,
budeš navždy spojena
s podsvětím.
To je... tvá matka.
Prohledala jsem kvůli tobě nebesa i Zemi.
Co se stalo?
Jsi v pořádku?
Hádes mě zachránil.
Zachránil?
Nebýt jeho, nevím, co bych dělala.
Matko, tolik ti toho musím říct.
Řekneš mi to doma.
Jdeme.
Nikam nejdu.
Zůstanu tady.
Matko.
Vybrala jsem si svého nastávajícího.
To nemůžeš myslet vážně.
Myslím.
Drahoušku, jsi rozčílená.
Teď není vhodná doba na unáhlená rozhodnutí.
Ne, nikdy v životě jsem si nebyla ničím jistější.
Poslouchej mě.
Ty jsi květinka.
Bez slunce budeš v téhle vlhké díře chřadnout a umírat.
To nedovolím.
Jdeme.
Promiň, ale už jsem se rozhodla.
Co to děláš?
Odstřihávám se od tebe.
Ne!
Persefona snědla šest zrníček granátového jablka
a připoutala se k podsvětí.
Kvůli mně.
Ale Démétér to nenechala jen tak.
Všude rozhlásila, že jsem ji unesl, a byla tak rozzuřená,
že zpustošila všechna pole
a dožadovala se Persefonina návratu.
Aby ji Zeus uchlácholil, rozhodl, že když snědla šest zrníček,
stráví v podsvětí šest měsíců a těch dalších šest bude s Démétér.
Ale během času, který tu tráví,
Démétér vždycky zajistí, že všichni trpí společně s ní.
Proto Země každou zimu spí pod sněhovou pokrývkou.
Ale já už toho mám dost.
Odmítám, aby má manželka musela pořád dokola odcházet.
Abych musel sledovat, jak na začátku jara mé děti pláčou.
Je načase vzít věci do svých rukou.
A nikdo to nechápe líp než ty.
Podívej se.
Tohle jsou přízraky, které si nemohou dovolit přívoz.
Bezcílně se tu v mukách potulují.
Nevěděl jsi, co se jí stalo.
Ale smrt všechno odhalí.
Chtěla se vzdát slibů
a cti, které se s kněžkami pojí.
Pro tebe.
Chtěli jste spolu utéct.
Ale dva dny před vaším odchodem
jsi zjistil, kde je ten, kdo ti udělal tu jizvu.
Ten, který prořízl hrdlo ženě, která tě vychovala.
Žádala tě, abys nechal minulost minulostí a společně jste utekli.
Pamatuješ si, co řekla?
„Nedovol nenávisti, aby tě proměnila v to,
co se snažíš zničit.“
Ano. Ale ty jsi jejích slov nedbal.
Porušil jsi slib a vydal ses na cestu pomsty.
Oba víme, co následovalo.
Nesetkal ses s ní v lese.
Místo toho ses tu noc znovu narodil.
A když jsi ji konečně mohl jít hledat,
nemohl jsi ji najít.
Protože byla tady.
Co se jí stalo?
Řekni mi to.
Proč? Nemůžeš změnit, co se stalo.
Ale můžeš jí pomoct.
Nepoznává tě.
Vidí jen to monstrum, které se z tebe stalo.
Zanech vzteku a pomoz jí.
Dej jí klid, který si zaslouží.
Ale tohle je tvá poslední šance.
Další ti už nedám.
Podívej se na ni. Podívej se, jak trpí.
Pomoz jí. To jen kvůli tobě je tady.
Pomoz mi a jednou provždy můžeme ukončit utrpení těch,
které tak milujeme.
Dobře.
Ale slib mi, že ji přivedeš sem a ona se bude moct napít té vody.
Chci, aby zapomněla na mě i na bolest, kterou jsem jí způsobil.
Pomozte mi!
Překlad titulků: Lucie Jágr Tatransky