Redd ham.
Finn sverdet.
Finn Bronsekjempen.
Redd broren din.
Bli med meg, bror.
Vi kan få vår hevn og avslutte gudenes herredømme.
De er mer feilbarlige enn oss.
De har ødelagt livene våre.
Moren vår er død på grunn av dem.
Vil du ikke hevne hennes død?
Du er enten med meg
eller mot meg.
Han fikk som fortjent.
Kanskje.
Han drepte moren din.
Moirene kaller.
Heron.
Serafim kan ha vært et monster, men han hadde rett i én ting.
Gudene er mer feilbarlige enn oss.
Hvorfor skal vi lytte til dem?
Du har brukt bidenten min godt.
Hvem er du?
Hades.
Det er mye verre enn du kan forestille deg.
Men jeg kan hjelpe deg.
Redde deg fra skjebnen som venter deg der.
Du må bare gjøre én ting for meg.
Knel.
Hva vil du ha?
Rettferdighet.
Vil du ikke endelig være fri?
Det er det jeg tilbyr deg.
Hvorfor skal jeg stole på deg?
Fordi de som ødela livet ditt,
ødela mitt.
Og la oss være ærlige, du har ikke noe valg.
Det er enten evig lidelse...
...eller meg.
Jeg velger lidelse.
Vis meg hendene dine.
Fortsett å gå.
Vet du hvem vi er?
Kongene
som dømmer.
Du har sendt mange for å møte oss.
Flere enn noen annen dødelig mann.
Nå skal du dømmes, som alle du har sendt hit har blitt dømt.
Dette er bare en liten smak av raseriet du lot verden smake på.
Vi har ikke sett slik blodsutgytelse siden de 30 tyrannene.
Du drepte både skyldige og uskyldige.
Assosiasjon alene
var nok til å vekke din vrede.
Og så er det moren din.
Og broren din.
Du visste ikke hvem de var da du møtte dem.
Men du gjenkjente smerten deres.
Du kjente den som barn.
Men i stedet for å vise nåde,
prøvde du å gjenskape smerten og grusomheten du opplevde.
For å inspirere den du ville konvertere.
Men skylden ligger ikke kun på deg.
Den deles med en annen.
Men mens livet ditt var fylt med grusomheter,
kunne du også vise godhet.
Med henne viste du ekte philotimo.
Til og med agape.
Jeg har sett årevis med ondskap bli forløst av én handling.
En virkelig god gest kan være mer enn andre oppnår på en livstid.
Skjebnen din er tydelig.
Angrer du?
Nei.
Hør godt etter, Serafim.
Alle menn gjør feil.
Men gode menn angrer når de forstår at kursen de tok var feil.
De korrigerer ondskapen de har forårsaket.
Den eneste sanne forbrytelsen er derfor stolthet,
som du absolutt er skyldig i.
Angre nå, så vi kan vise deg nåde.
Jeg nekter.
Angre, din tosk.
Hvis du ikke gjør det, blir straffen din mye verre.
Jeg vil ikke ha noe fra dem.
Eller dere.
Vi burde kaste deg ned i avgrunnen!
Nei.
Du skal lide evig i Tartaros.
Måtte skjebnen din brenne stoltheten av sjelen din.
Får jeg snakke?
Dere er feige.
Hvordan kan dere dømme meg, Zevs bastardsønner?
La ham snakke.
De var alle født konger.
De fikk kongeriker av sine fedre.
Og hva gjorde dere?
Hvor mange barn foret du til minotauren, kong Minos?
Og du, kong Rhadamanthys,
ga du ditt folk frihet?
Eller var din kjærlighet for hva andre sådde for stor?
Og la oss ikke glemme deg, fromme kong Aeacus.
Zevs gjorde maur til menn, så du kunne herske over dem.
Men de hadde det bedre som insekter enn å bli styrt av deg.
Hvis underverdenen avslører sannheter, er det en dere ikke kan benekte.
Jeg drepte og plyndret fordi ingen var frie.
Ingen hadde sikkerhet.
Det var umulig å være anstendig og overleve i deres forlatte riker.
Jeg trodde lyset fra verden der oppe ville gi oss lindring, men...
Hver gang jeg ser det, minner det meg på at vi må skilles.
Hvordan gikk det med Serafim?
Han har stor mistillit til vår familie.
Kan du klandre ham?
Nei.
Det kan jeg ikke.
Jeg gjetter at han ikke godtok forslaget vårt.
Nei.
Det blir ikke lett å nå frem til ham.
Mild overtalelse lykkes ofte der makt mislykkes.
Kanskje dere kan finne fellesskap i deres delte lidelse.
Han har aldri hatt en far.
Kanskje du kan være en far for ham.
Vinteren er over.
Jeg må tilbake til Olympys.
Jeg sviktet deg.
Når to sjeler er ment å være sammen...
Si det.
Kan ingenting skille dem.
Det stemmer. Vi finner en måte.
Til deg.
For de ensomme nettene som kommer.
Takk, Zagreus.
Hvor er Meli?
Kom her. Jeg vil si farvel.
La meg snakke med henne.
Meli.
Min kjære.
Hvis du virkelig er en av de mektigste gudene,
trenger hun ikke å dra.
Faren din er mektigere enn du aner.
Men han er også rettferdig.
Hva sier vi?
De to mektigste krigerne er tålmodighet og tid.
Jeg bryr meg ikke om slikt.
Ikke dra. Vær så snill.
Jeg er tilbake før du aner det.
Greit?
Kom her.
Jeg elsker deg.
Dette blir siste gang.
Jeg sverger på det.
Hør på faren deres. Ikke lag noen problemer.
Nei!
- Nei, mor! - Mor!
Ingenting er som vann når du er tørst.
Bare spør ham.
Jeg vil ikke ha din hjelp.
Du vil kanskje ikke ha den, men du trenger den.
Nei.
Du trenger min hjelp.
Ellers hadde du ikke vært her.
Du har rett.
Jeg klandrer deg ikke for å ikke stole på meg.
Men jeg er ikke som de andre.
Jeg har alltid prøvd å hjelpe deg.
Det var jeg som hvisket i øret ditt på den stranden.
Det var jeg som oppmuntret deg til å spise av gigantens kjøtt.
Spis mitt kjøtt og redd deg selv.
Jeg ville styrke deg. For å hjelpe deg å overleve.
Det er derfor jeg lot min bident knytte bånd til deg.
Så du kunne slå tilbake og skape frykt i onde menns hjerter.
Dere skulle latt meg dø.
Nei. Løpet er langt, din skjebne kan endre seg.
Men du må stole på meg.
De samme gudene som har svertet deg har svertet meg.
Her, la meg vise deg.
Da den siste titanen falt...
...og blodet hans traff havet...
...ble gigantene født.
Men gudene ble lurt.
Et enda verre monster ble født den dagen.
Hvis navn jeg ikke ville si.
Det ville bli mektigere enn gigantene og titanene til sammen.
Den store slangen, Python, overbeviste beistet om å vente
og vokse i sin makt.
Men den grep ikke inn på vegne av gigantene.
Krig raste, og guder og giganter falt.
Men verdens ondskap ble ikke redusert.
Og slik fortsatte monsteret å vokse
til et stort oppgjør endelig brøt løs.
Kampen som fulgte var ulik noe noen hadde sett.
Det var tvil om utfallet
helt til slutten.
Til slutt overvant vi beistet og fanget det under Etna.
Men siden det var elementært, kunne vi ikke drepe det.
Så vi påkalte hekseri og magi fra øst, fra Anatolia.
Her skal beistet være fanget.
Men ingen levende sjel vil si dets navn.
For å gjøre det vil puste liv tilbake i det
og vekke det fra forhekselsen min.
Kraften som heksegudinnen tok fra beistet, plasserte hun inn i en diamant.
Den eleusinske stenen.
Men Zevs ville ikke bruke den.
For han mente at ingen gud var vis nok.
Eller god nok til å bli betrodd med makt over hele verden,
som vår far og vår farfar.
Derfor bestemte Zevs at verdens tre riker skulle deles,
og himmelens hersker skulle bevare steinen.
Men grådigheten tok sin plass.
Til slutt kunne ikke Zevs gi fra seg steinen eller dens kraft.
Så han og Hera fant en måte å garantere seg selv himmelen på.
Det endret min skjebne.
Som din onkels grådighet endret din.
Hvorfor forteller du dette?
Vi ble enige om at skjebnen skulle avgjøre.
Og at hver og en av oss ville være fysisk bundet til vårt rike,
for aldri å vike lenge fra det.
Men uheldigvis for meg var denne ordningen langt fra rettferdig.
Jeg skal vitne om det i Zevs' rettssak.
Jeg...
Jeg forstår ikke.
Hva vet du om Zevs' fødsel og riket Gaia gjemte ham i?
Det er det samme riket hun tok steinen til.
Et rike du kan gå inn i
fordi du har gigantblod i årene.
Jeg vil heller lide i all evighet enn å være en brikke igjen.
Tekst: Anya Bratberg