Red ham.
Find sværdet.
Søg efter bronzekæmpen.
Red din bror.
Slut dig til mig, bror.
Vi kan få hævn og afslutte gudernes herredømme.
De er mere fejlbehæftede end os.
De ødelagde vores liv!
Vores mor er død på grund af dem.
Vil du ikke hævne hendes død?
Du er enten med mig
eller imod mig.
Han fik som fortjent.
Måske.
Han dræbte din mor.
Skæbnerne kalder.
Heron.
Serafim var måske et monster, men han havde ret i én ting.
Guderne er mere fejlbehæftede end os.
Hvorfor skulle vi lytte til dem?
Du har brugt min tvefork godt.
Hvem er du?
Hades.
Det er værre, end du kan forestille dig.
Men jeg kan hjælpe dig.
Redde dig fra skæbnen, som venter dig der.
Du skal bare gøre én ting for mig.
Knæl.
Hvad vil du have?
Retfærdighed.
Vil du ikke være fri en gang for alle?
Det er det, jeg tilbyder dig.
Hvorfor skulle jeg stole på dig?
Fordi dem, der ødelagde dit liv,
ødelagde mit.
Og lad os være ærlige, du har intet valg.
Det er enten evig dom...
...eller mig.
Jeg vælger dom.
Vis mig dine hænder.
Fortsæt.
Ved du, hvem vi er?
Kongerne,
som dømmer.
Du har sendt mange til at stå foran os.
Flere end nogen anden dødelig-født mand.
Nu
skal du dømmes, som alle dem du sendte.
Dette er blot en lille smagsprøve på det raseri, du udløste på verden.
Ikke siden de 30 tyranner har vi set sådan blodsudgydelse.
Du dræbte både skyldige og uskyldige.
Alene forbindelsen
var nok til at vække din vrede.
Og så er der spørgsmålet om din mor.
Og bror.
Du vidste ikke, hvem de var, da du mødte dem.
Men du genkendte deres kvaler.
Du kendte det som barn.
Men i stedet for at vise barmhjertighed
prøvede du at genskabe den smerte og rædsel, du udholdt.
At tænde ild i den, du ville omvende.
Men bredden af den vægt er ikke din alene.
Den deles af en anden.
Og mens dit liv var fyldt med rædsler,
var du ikke uden en smule venlighed.
Med hende viste du ægte philotimus.
Og hvis jeg tør sige det, agape.
Jeg har set årevis af brutal ondskab forløst af en enkelt handling.
Én virkelig god handling kan være mere, end mange foretager på en livstid.
Din skæbne er tydelig.
Angrer du?
Nej.
Hør godt efter, Serafim.
Alle mænd begår fejl.
Men gode mænd giver efter, når de ved, deres kurs er forkert.
De reparerer det onde, de har bevirket.
Den eneste sande forbrydelse er stolthed,
hvilket du helt sikkert er skyldig i.
Vis anger nu, så vi kan vise barmhjertighed.
Jeg nægter.
Vis anger, dit fjols.
Hvis du ikke gør det, bliver din straf meget værre.
Jeg vil ikke have noget af dem.
Eller dig.
Vi bør kaste dig ned i afgrunden!
Nej.
Du vil lide i en evighed i Tartaros.
Må din skæbne der brænde stoltheden i din sjæl.
Må jeg tale?
I er feje.
Hvor vover I at dømme mig, Zeus' bastard-sønner?
Lad ham tale.
De blev alle født som konger.
Fik kongeriger af deres far.
Og hvad gjorde du?
Hvor mange unge fodrede du Minotauros med, kong Minos?
Og du, kong Rhadamanthys,
gav du dit folk frihed?
Eller var din kærlighed til at høste, hvad andre sår, for stor?
Og lad os ikke glemme dig, fromme kong Aiakos.
Zeus gjorde myrer til mænd, så du kunne styre dem.
Men de var bedre stillet som insekter end under regimer som dit.
Hvis Underverdenen afslører sandheder, så er her en, du ikke kan benægte.
Jeg myrdede og plyndrede, fordi ingen var fri.
Ingen var sikker.
Det var umuligt at være anstændig og overleve i dine forladte kongeriger.
Jeg troede, at lyset fra verden over os ville bringe trøst,
men når jeg ser det, minder det mig om, at vi skal skilles ad.
Hvordan gik det med Serafim?
Han har en stor mistillid til os.
Bebrejder du ham det?
Nej.
Det gør jeg ikke.
Så jeg gætter på, at han ikke accepterede vores forslag.
Nej.
Det bliver ikke let at nå igennem til ham.
Blid overtalelse lykkes ofte, hvor magt svigter.
Måske kan I finde fælles fodslag i jeres fælles lidelse.
Han har aldrig haft en far.
Måske kan du være det for ham.
Vinteren er slut.
Jeg må tilbage til Olympen.
Jeg svigtede dig.
Når to sjæle skal være sammen...
Sig det.
...kan intet holde dem adskilt.
Det er rigtigt. Vi finder en måde.
For dig.
For de ensomme nætter, der kommer.
Tak, Zagreus.
Hvor er Meli?
Kom her. Jeg vil sige farvel.
Lad mig tale med hende.
Meli.
Min skat.
Hvis du virkelig er en af de mest magtfulde guder,
så behøver hun ikke gå.
Din far er stærkere, end du aner.
Men han er også retfærdig.
Hvad siger vi?
"De to stærkeste krigere er tålmodighed og tid."
Det er jeg ligeglad med.
Bliv her. Kom nu.
Jeg er snart tilbage.
Okay?
Kom her.
Jeg elsker dig.
Det bliver den sidste gang.
Jeg sværger.
Lyt til jeres far. Lav ikke ballade.
Nej!
- Nej, mor! - Mor!
Intet slår vand, når man er tørstig.
Bare spørg ham.
Jeg vil ikke have din hjælp.
Måske ikke, men du har brug for den.
Nej.
Du har brug for min hjælp.
Ellers var du her ikke.
Du har ret.
Og jeg forstår, hvorfor du ikke stoler på mig.
Men jeg er ikke som de andre.
Jeg har altid forsøgt at hjælpe dig.
Det var mig, der hviskede dig i øret på stranden.
Det var mig, der opfordrede dig til at spise resterne af kæmpen.
Spis af mit kød og red dig selv.
Jeg ville styrke dig
og hjælpe dig med at rejse dig og overleve.
Derfor lod jeg min tvefork binde sig til dig.
Så du kunne kæmpe imod og skabe frygt i onde mænds hjerter.
Du skulle have ladet mig dø.
Nej.
Løbet er langt, og dit held kan vende.
Men du må stole på mig.
De samme guder, som har udskældt dig, har udskældt mig.
Lad mig vise dig det.
Da den sidste titan faldt...
...og hans blod ramte havet...
...blev Kæmperne født.
Men guderne blev bedraget.
Et andet, endnu mere frygteligt monster, blev født den dag.
Et, hvis navn, vi ikke tør sige.
Det ville blive stærkere end Kæmperne og Titanerne tilsammen.
Den store slange, Python, overbeviste bæstet om at vente
og vokse sig stærkere.
Men det greb ikke ind på vegne af Kæmperne.
Krigen rasede, og både guder og kæmper faldt.
Men verdens ondskab blev ikke mindre.
Og således fortsatte uhyret med at vokse,
indtil en stor opgørelse endelig blev sluppet løs.
Kampen, der fulgte, var ulig noget, vi nogensinde havde set.
Der var tvivl om udfaldet
til det sidste.
Vi underkuede bæstet og fangede det under Etna-bjerget.
Men fordi det var elementært, kunne vi ikke dræbe det.
Så vi søgte heksekunst og magi fra Østen, fra Anatolien.
Her vil bæstet blive fængslet.
Men ingen levende sjæl vil sige dets navn.
For det vil puste liv i det
og vække det fra min fortryllelse.
Den kraft, heksegudinden tog fra bæstet,
indstøbte hun i en diamant.
Den store eleusinske sten.
Men Zeus ville ikke bruge den.
For han mente, at ingen gud var klog nok.
Eller god nok til at blive betroet med magt over hele verden
som vores far og vores fars far før ham.
Derfor besluttede Zeus,
at verdens tre riger ville blive opdelt,
og at himlens hersker skulle besidde stenen.
Men grådighed viste sit grimme fjæs.
Til sidst kunne Zeus ikke opgive stenen eller dens kraft.
Så han og Hera fandt en måde at sikre sig selv himlen på.
Det ændrede min skæbne for altid.
Ligesom din onkels grådighed ændrede din.
Hvorfor fortæller du mig det?
Vi blev enige om, at skæbnen skulle afgøre vores lod.
Og at vi alle ville være fysisk bundet til vores rige
og aldrig forlade det i lang tid.
Men desværre for mig
har jeg erfaret, at det ikke var retfærdigt,
hvilket jeg vil afsløre for de andre i Zeus' retssag.
Jeg...
Jeg forstår det ikke.
Hvad ved du om Zeus' fødsel og det rige, hvor Gaia gemte ham?
Det er det rige, hun tog stenen med til.
Et rige, du kan gå ind i,
fordi du har kæmpeblod i dine årer.
Jeg vil hellere lide i al evighed
end at være en brik igen.
Tekster af: Mila Tempels