La femella i el mascle no estan bé.
Ell em va donar de menjar un cop.
Tant de bo ho torni a fer.
Ella va espantar el meu tiet a casa seva.
Espantar? Es va fer caca?
Sí, es va cagar. L'apuntava amb una arma.
- Es pot verificar aquest acte de guerra? - Piulo per demanar testimonis.
Confirmat.
Quina ràbia.
Hòstia.
- No et moguis. - Amy.
- Abaixa la pistola. - Quiet.
Truco a la policia.
Què hòsties? Marxeu!
Danny!
Merda.
Danny!
Merda.
Merda. Per què m'has fet fer això?
Auxili!
Hòstia.
QUÈ HA PASSAT? TRUCA'M. HOLA? DIGUES QUE ESTÀS BÉ.
ESTÀS BÉ? ERROR D'ENVIAMENT
Merda.
AJUDA, SI US PLAU.
EN DANNY M'HA FET FORA DE LA CARRETERA. NO SÉ ON SOC.
ERROR D'ENVIAMENT
Merda.
Hòstia puta.
Aigua.
Hi ha algú, gràcies a Deu.
Hola?
Danny?
Càgon tot!
Deixa'm estar!
Deixa'm estar tu!
M'has arruïnat la vida!
Que jo t'he arruïnat la vida a tu? Què dius?
Potser no torno a veure la June, psicòpata de merda!
El meu germà és mort per culpa teva!
Què?
En Paul és mort?
No ho sé. Crec que sí. Hòstia!
Danny, què ha passat?
La policia.
Va saltar el mur i li van disparar, hòstia.
I el vas veure en una ambulància?
- Quants cops li van disparar? - No ho sé, d'acord?
- No vaig veure res. - Llavors no ho saps del cert.
Potser se'n va sortir.
- Podria ser, no? - No ho sé. Estic fet un embolic.
Només vull saber si està bé.
D'acord? No... Saps com tornar-hi?
Escolta, tinc el turmell fet pols per la teva puta espenta d'ahir.
Si m'ajudes a sortir d'aquí, et diré on és la carretera.
No trucaré a la policia.
On és la pistola?
No ho sé. L'he perdut.
Com sé que no la tens amagada?
Eh? Ets una mentidera patològica.
Si la tingués, ja t'hauria disparat, imbècil.
Ei! No marxis!
No. No m'insultis!
Tu m'has dit "mentidera".
No t'ajudaré si m'insultes.
D'acord!
Hi ha un hospital a l'autopista. Segur que és allà.
- No em parlis d'en Paul, d'acord? - Només volia ajudar.
Si vols que et porti, calla, i punt.
Que sí.
Ostres, no hi ha senyal enlloc.
Què faré ara?
- Si es pensa que pot... - Pots callar la puta boca, si us plau?
Aviam, segur que anem bé?
Sí, sé on vaig. Ves cap a aquells arbres.
- Quins arbres? N'hi ha per tot. - Els que t'estic assenyalant, burro.
Ai, Senyor.
- Caminem fent cercles. - Que no, tranquil.
Tranquil?
Tens res per menjar?
Sí. Espera.
- Gràcies. - Res.
- Té. - Gràcies.
- Ets un cabró. - Ostres, que bo.
Què fas?
- Has començat tu. - Ostres.
Què fas?
Para. Prou!
- Això m'ho va ensenyar el teu germà. - Ves a cagar.
A la propera, quan algú faci sonar el clàxon, deixa-ho estar.
- A la propera, no el facis sonar. - Per què estàs enutjat sempre?
I tu, què?
Au, va.
Necessitem aigua.
Podem sobreviure dies sense aigua. Tranquil·la.
Això és cent per cent mentida.
- Ah, sí? Llavors quant? - No ho sé.
- Dinou hores? - Dinou?
Jo he dormit dinou hores i no he begut, idiota.
Com pots dormir tant?
Va ser un dia dolent!
- Ets un nen. - Tu, un bebè.
No pots ni caminar.
I ara l'has cagat del tot. No et puc portar.
És igual.
Només he de deixar que passi la nit.
- Demà em trobaran. - Ja. De debò creus que t'estan buscant?
En George no deu saber ni que has desaparegut.
No es preocuparà per tu després del que li has fet passar.
Au, va, no dispararàs.
Tranquil·la, hòstia!
Ets la prova que la teràpia occidental no funciona amb ments orientals.
No fotis?
Busca àloe vera i agave.
I baies de saüc. Vinga.
Vaig.
I queda't on et pugui veure. O et dispararé. No tinc res a perdre.
Què coi és una baia de saüc?
- Això es pot menjar? - No, són flors.
Busca a la pedra. Els fruits creixen a l'ombra.
I això?
Tu escolta'm i busca el que et dic!
Necessita res més?
Un te? Postres?
Tu segueix així i no en tindràs.
D'acord. Molt bé.
Saps quin és el teu problema?
Només penses en tu mateixa.
Doncs el teu és que et queixes de tothom.
Millor callem, d'acord?
Té, menja baies.
Vinga.
Va.
Quin puto embolic.
Mira, naixes,
tries,
i de cop...
ets aquí.
Bon resum.
Segur que són baies de saüc?
Mare meva.
Què collons hem menjat?
Alguna cosa verinosa.
No ets experta en plantes?
Busco coses a Google i faig veure que ho soc.
Ai, Senyor, em moro.
Crec que estem fotuts. Això...
Això no és normal.
Buscaré ajuda.
No, no podràs tornar aquí.
Ho vull intentar.
Ei!
No em deixis aquí.
No em puc moure.
Què passa?
- Què? - Què?
Què és el verí?
Substàncies químiques.
- Què són les substàncies químiques? - No ho sé, Danny.
Com és que tots els asiàtics som intolerants a la lactosa?
Potser és perquè...
els nostres avantpassats no prenien llet.
No, això no té sentit.
A tots els plats coreans hi ha vedella.
Si tenien vaques, per què no prendre llet?
- Ei... - No?
Has de parar de fer preguntes, d'acord?
- Sembles la June. - Mama, per què treballes tant?
- Estàs bé? - Mama, no marxis!
- No tinc clar el temps ara mateix. - En George em va parlar del temps.
Quan ets petit, tot és poca cosa.
Hi ha un percentatge...
Merda, no ho estic dient bé.
Hi ha... Merda!
No faig res bé, collons.
He d'anar a casa.
El dia de la baralla
jo volia tornar unes graelles hibachi que havia comprat per suïcidar-me.
No em van deixar.
Va ser com si el món em volgués mort.
Potser per això no estem bé.
Tio, l'he cagat. No els han arribat les sol·licituds.
- Ajuda en Paul. - Danny, ets el germà gran.
Sents les veus?
No, no sento res.
Que bé.
Danny, has de vomitar. A mi m'ha anat bé.
Un cop li vaig pixar el lavabo a una persona.
Sí, a mi.
Ai, sí.
No, deia quan era petit.
Va ser sense voler, però el meu pare em fa fotre una pallissa.
I havies d'alliberar-te del trauma
fotent la conductora innocent d'un SUV blanc.
¿Saps que el nostre cos absorbeix nutrients
i després pixa i caga el que no val per res?
Sí, Danny, ho sé.
I si estem fent això amb la canalla?
I si els pares pixen i caguen els traumes?
Qui deu haver fet el primer pipí?
- Què érem abans de ser micos? - Esponges.
No érem esponges abans de ser micos.
Abans teníem cua.
De vegades em noto la cua.
Ostres, ve algú.
Gràcies.
Moltes gràcies.
Per què?
Què?
Crec que m'ha anat bé.
Mira, Skittles.
Ara mateix em fotria un Burger King.
Els nascuts als 80 som uns desgraciats.
Menjar ràpid, llaminadures, hem estat fumadors passius...
Pensa-hi.
Vam arribar a la pubertat quan es va inventar internet.
I quan vam marxar de casa va arribar l'ethernet.
Sí.
- Tot aquell porno... Territori inexplorat. - Sí, era una puta selva.
No havia ni de buscar. Veia el que hi havia.
Vam ser els conillets d'Índies. Ens van utilitzar.
- Quina bogeria. - Hi estic d'acord.
Escolta, i si...?
¿I si la nostra generació ha copiat el porno
que veia en la vida real
i ara la vida real ha esdevingut aquell porno?
Com un pont analògic digital.
Sí, i...
I ara està de moda estrènyer.
De debò?
Sí, la gent jove ho fa.
- No saben que abans això no es feia. - Què?
El meu germà feia coses així?
Sí, es portava malament, però en el bon...
Mira, no... Para, d'acord?
No t'ho hauria d'haver preguntat. No vull saber-ne els detalls.
Perdona.
No sé ni si en Paul ha tingut parella.
Hauríem d'haver parlat més.
D'allò important.
Li hauria agradat.
Només volia que algú estigués pendent d'ell.
Bé, com tots, oi?
Jo no vull que facin això i vegin com soc.
Un cop estava tan farta dels gerros d'en George
que en vaig trencar un i vaig dir que havia estat la June.
- No t'agraden els gerros d'en George? - Els odio.
És que no... No li ho podia dir. No li podia dir un munt de coses.
Per què no?
Crec que quan no sents enlloc com casa teva, et retreus.
Però en George i la June són casa teva, no?
No ho sé.
Pensava que la June era la solució.
Quan era bebè, la mirava i sentia
que fes el que fes,
m'estimaria sempre.
I m'aferro a aquest sentiment des de llavors.
Però es fa gran.
I el seu amor és molt condicional.
Sí, no? Dona'm la galeta i et faré una abraçada.
En Paul era així.
- Encara ho és. - Exacte.
M'he adonat que fins i tot de bebè
el seu amor no era incondicional.
La gent creu que els bebès són macos i innocents, però no.
No, criden i ploren si no se'ls dona el que volen.
Són els pitjors de tots. Però no poden fer res per solucionar-ho.
Un bebè amb mobilitat i força seria un assassí en sèrie.
I pensar
que esperava que la nena em completés
perquè no ho havia aconseguit ni amb en George ni amb la feina.
Per què ens costa tant ser feliços?
Ostres, estàs bé?
He menjat Skittles?
Està passant alguna cosa. Em torno a trobar malament.
És com si estiguessis a dins meu.
Qui parla? Jo o tu?
No ho sé.
Crec que et contava que una nit,
una nit que era molt tard,
el dia de l'esbroncada de ma mare al supermercat,
deuria tenir dotze o tretze anys,
vaig anar a l'habitació del meu germà.
Deuria estar tenint un somni genial perquè estava somrient i tot.
Em vaig emprenyar moltíssim.
Vaig agafar un portamines i anava a clavar-l'hi a l'ull.
No ho vaig fer perquè vaig aixecar el cap
i hi havia un hoste del motel mirant-me per la finestra.
Això era jo.
Un moment.
Qui soc?
Tia, ets l'Amy i jo, en Danny. Au, va.
Ai, sí, soc l'Amy.
Ei, te la vas pelar amb la foto del meu cul?
Perdona.
No passa res, Danny.
Jo també he fet coses vergonyoses.
Per cert, i el tatuatge?
És el nombre 22.
Ja, però per què el 22?
¿Sabies que en Joseph Heller va titular la seva novel·la Catch-18,
però que el seu editor va decidir titular-la arbitràriament Catch-22?
No.
Doncs des que tinc memòria, per mi viure ha estat això.
No hi ha forma sense espai.
No hi ha llum sense foscor.
Estem atrapats.
Sí, i quan t'intentes aferrar a una cosa...
s'esvaeix.
No he pogut descriure mai el que em passa,
però crec que és això.
Catch-22.
Oi que sí?
És com un buit.
Però no. Hi ha buidor, però també fermesa.
Sí, així és, Daniel.
Hi ha buidor, però també fermesa.
Tot sota la superfície.
Creus que la resta de la gent també se sent així?
Sé que en George no.
Espero que la June no s'hi senti mai.
No ho sé.
Potser no som normals.
Potser estem massa fotuts.
O potser les persones normals només són persones fotudes il·luses.
Sigui el que sigui, per això no crec en Déu.
Què vols dir?
Per què faria Déu això?
Bé, si Déu ho és tot,
nosaltres som Déu.
I Déu és com nosaltres.
Potser per això les coses són com són.
Déu només està intentant no sentir-se sol en el buit.
És el primer cop que parlo així amb algú.
Jo igual.
Crec que ens morim.
Jo també ho crec.
Veig la teva vida.
Pobre.
L'únic que volies era no estar sol.
No t'avergonyeixis.
Ja ha passat.
Ho veig tot. No t'has d'amagar. No passa res.
Ostres.
Després d'això no hi ha res.
Hauríem d'haver fet això més sovint.
Quina llàstima.
Almenys ho hem fet un cop.
Sí.
Està molt bé.
Ai, Senyor.
Danny, desperta't.
- Encara som aquí? - Sí.
Ei, sento cotxes.
Ens estem acostant.
És curiós que tinguem ganes de tornar al merder que ens espera.
- Ja, però ens hi hem d'enfrontar, oi? - Sí, però podríem anar més a poc a poc.
Sí. Molt bé, sí.
Saps què? Se'ns oblida, però Los Angeles és molt bonic.
Sí. Ens acostumem i no hi parem tanta atenció.
Hòstia, hi ha cases, allà.
Ostres. Mira, sí. Quina pau hi ha aquí.
- HAS REBUT CORREU DELS ADVOCATS? - SURTS A LES NOTÍCIES.
- DANNY, TRUCA A CASA. - ESTIC PREOCUPAT.
Tinc senyal.
ALERTA DE LOCALITZACIÓ DE DISPOSITIU
VES A CAGAR! ET BLOQUEJO!
Gràcies, Senyor.
En Paul és viu.
Ai, quina alegria.
Merda, ja no tinc senyal.
Hòstia, ni jo.
Les cases semblaven més a prop des d'allà.
Hòstia, crec que ja quasi hi som.
Ai, que bé.
Ho explicaré tot. Amb un bon advocat no aniràs a la presó.
- I si necessites qualsevol cosa, diners... - No. Tranquil·la.
- Tot anirà bé. - Segur?
Doncs no, però...
- Espera, he de parar. - Sí.
Aviam.
- Vas bé? - Sí.
- Vigila. Bé? - Gràcies, sí.
Ei!
- Amy! Estàs bé? - George?
No la toquis!
Què?
Vull saber si podré acabar com tu.
Tot s'esvaeix.
Res no roman.
Subtítols: Teresa Pitarch Porcar