PALENQUE, MEXIC
Astăzi e o zi marcantă în calendarul maya.
E echinocțiul de primăvară.
Soarele aduce o nouă zi și totodată un nou ciclu al vieții.
Când soarele se înalță peste copaci, razele lui luminează un templu maiestuos.
Templul Soarelui este nimerit botezat.
Simplul fapt că sunt aici, scăldat în lumină, e o onoare,
o împletire a spiritualității și a științei
de mult uitate de lumea modernă.
În anumite momente-cheie ale anului, printre care și acesta,
soarele ce răsare nu luminează doar treptele templului.
Arhitectura maya este depozitara unei străvechi înțelepciuni,
ce leagă tăriile și terestrul, cerul și pământul.
Astfel, a introdus adesea lumina soarelui, prin alinieri specifice,
în spații interioare anume concepute să o primească.
La solstițiul de iarnă, soarele răsare peste o ruină din vârf de munte
și pătrunde în templu,
unde ne putem imagina un sacerdot așteptând baia de lumină.
Șase luni mai târziu, la solstițiul de vară,
și doar în acea zi, razele zorilor mângâie altă piramidă,
apoi un ac luminos străpunge un cotlon interior.
Iar la ambele echinocții,
soarele răsare peste o vale săpată de om de la orizontul estic,
strecurându-și sulițele
într-un unghi atât de precis, încât, preț de 40 de minute,
luminează teatral alt alcov interior.
Pasămite privitorul mayaș era zguduit de aceste splendide spectacole.
Momentul nu era special doar pentru vechii mayași.
Palenque e un loc extrem de simbolic.
Cultul ancestral a rămas întipărit în arhitectură și în peisajul modificat,
transmițându-se și populației actuale.
Cultura maya de la Palenque este o cultură vie.
Preotul mayaș Nicolás López Vázquez organizează ceremonii aici de decenii.
Ritualul pe care îl desfășurăm acum reprezintă echinocțiul de primăvară.
Echinocțiul era foarte important.
De asta au fost făcute templele.
E ca o conexiune cu astrele.
Întregul complex pare conceput ca un instrument
pentru detectarea și manifestarea minunatei armonii a universului.
Din ce pricină au acordat mayașii atâta atenție cerului?
Și cum și-au dobândit cunoștințele astronomice avansate?
Să fim martorii moștenirii lăsate de o civilizație mult mai veche?
Una care a presărat prin Americi urmele științei sale avansate?
ANTICA APOCALIPSĂ: AMERICILE
CAPITOLUL VI
În mijlocul complexului tronează edificiul cel mai impresionant,
așa-numitul Palat.
Deasupra lui se înalță o clădire curioasă,
unică în lumea maya:
un turn cu mai multe etaje.
Savanții se contrazic cu privire la rolul turnului.
Acoperișul nedumerește.
Acoperișul de azi este o reproducere complet modern și posibil inexactă.
Fotografii mai vechi arată turnul părăginit fără acoperiș.
Să fi avut acoperiș odinioară?
Se poate ca turnul originar să fi avut deasupra o punte de observație.
Asta ar explica ce s-a găsit înăuntru.
E semnificativ că există o cameră cu glife
reprezentând poate cea mai importantă planetă pentru mayași:
Venus.
Analiștii textelor maya au confirmat
că acest simbol reprezintă planeta cea mai strălucitoare de pe cerul nopții.
Să fi fost acest turn construit înadins pentru uzul astronomilor?
Intuiția spune că era destinat observării firmamentului.
Nu te-ai aștepta ca un turn conceput pentru observarea cerului
să aibă acoperiș.
Iar glifele din turn reprezentând planeta Venus
dau de înțeles că aceasta îi era întrebuințarea.
Dar, dintre toate corpurile cerești, de ce Venus?
Ar putea avea legătură cu o mare figură mitică mayașă.
Zeii și zeițele din cosmologia maya aveau adesea stranii trăsături umane,
uneori înduioșătoare, alteori terifiante, alteori adânc misterioase.
Zeitatea Kukulkan, cândva bărbat,
întrunea toate aceste trăsături,
identificându-se totodată cu cea mai luminoasă planetă.
Potrivit folclorului, Kukulkan a sosit după o mare năpastă,
împreună cu suita.
Învățător înțelept, a dat povețe despre supremația legii,
despre organizarea civilizației, despre cultivarea grânelor
și despre durarea monumentelor în piatră.
Chiar și după săvârșirea lui,
Kukulkan a continuat să fie venerat pe boltă,
unde a luat înfățișarea planetei pe care noi o cunoaștem ca Venus.
În lumea maya, mai sunt și alte reprezentări ale lui Kukulkan.
Într-un loc emblematic, amintirea lui e legată
de foarte însemnatul moment al echinocțiului de primăvară.
La Chichén Itzá, în Yucatán, la Templul lui Kukulkan,
dacă privim piramida, vedem în mod normal treptele de la nord,
cu un cap mare de șarpe la baza scării
și un fel de balustradă neornată de-a lungul ei.
Dar, la echinocțiul de primăvară, la asfințit,
piramida este astfel poziționată,
încât umbrele proiectate de colțul ei pe balustradă
iau forma unui trup de șarpe.
Capul șarpelui este brusc completat
de corpul ondulat, alcătuit din umbre.
Este o manifestare a lui Kukulkan.
În alte părți ale Mexicului era cunoscut nu doar drept Kukulkan,
ci mai cu seamă drept Quetzalcoatl.
Toate aceste nume înseamnă „șarpe cu pene.”
Ni-l putem închipui pe Kukulkan ca pe un călător,
care își lua nume potrivite locului unde poposea.
Am întâlnit o figură similară în Peru, unde i se spunea Viracocha.
În Mesopotamia, era cunoscut ca Oannes,
iar în Egipt, ca Osiris.
Dar poveștile sunt aceleași.
Oameni puternici, care apăreau după o catastrofă planetară
și ofereau populațiilor arhaice darul civilizației.
Identificare eroului lor civilizator cu planeta Venus
ar putea explica obsesia particulară a mayașilor
cu deplasarea numitului astru pe cerul nopții.
Este impresionant cum au studiat planeta Venus.
O dată la aproximativ 584 de zile, Venus se vede răsărind în același loc.
Mayașii estimau cu precizie absolută
perioada sinodică a planetei Venus.
Puteau face calculul datorită unei realizări mayașe extraordinare,
care, precum nemaipomenitele zidării din vechiul Peru
și ingenioasa farmacologie a Amazoniei de demult,
ar putea ține de o știință moștenită din preistoria timpurie,
de la o civilizație premergătoare misterioasă.
DOCTOR ÎN ARHEOLOGIE
Edwin Barnhart cartografiază și studiază situl de la Palenque de 25 de ani.
Se numără printre puținii oameni din lume care pot citi scrisul vechilor mayași.
Citim câte două coloane de sus până jos.
Citim stânga-dreapta coloanele unu și doi, până jos.
Apoi citim coloanele trei și patru până jos. Asta este ordinea.
Cum se compară sistemul numeric maya cu sistemul nostru numeric?
Sunt destul de asemănătoare.
Noi folosim un sistem cu baza zece, zecimal.
Putem să scriem orice număr până aproape de infinit
folosind zece cifre.
Avem un zero și apoi de la unu la nouă.
Când ajungem la zece,
punem 0 pe locul unităților și 1 pe locul zecilor.
Ei folosesc baza 20.
E ca un cod Morse de linii și puncte.
Zero e reprezentat de o păstaie.
Punctul înseamnă unu, linia înseamnă cinci.
Trei linii și patru puncte înseamnă 19.
Douăzeci se compune din zero,
deasupra căruia se pune un punct.
E un sistem de numerație pozițional,
care le-a permis să socotească la alt nivel.
Sistemul nostru e grozav.
Putem socoti până la infinit, dar ne trebuie zece simboluri.
Mayașii au reușit asta cu trei simboluri.
Într-un fel, sistemul lor e mult mai elegant.
Mayașii foloseau zeroul
și cunoșteau numerația pozițională
într-o eră când anticii greci și romani, în ciuda numeroaselor lor realizări,
nu înțelegeau aceste concepte.
Romanii au realizat lucruri mărețe, dar aveau un sistem numeric deplorabil.
De aceea au inventat abacul.
Sistemul numeric performant al mayașilor nu era doar un mod elegant de a socoti.
Pentru astronomi,
era cheia calculării și prezicerii mișcărilor corpurilor cerești
precum Venus, Soarele și Luna,
cu o acuratețe uluitoare.
Știința matematică a fost fundamentală
și pentru invenția lor cea mai impresionantă.
Cea mai uimitoare realizare a anticilor mayași
a fost sistemul lor de măsurare a timpului cu o precizie fabuloasă,
pe care l-au încorporat într-un calendar dintre cele mai complexe.
Calendarul este deosebit de complicat.
Îl poți explica în termeni mai simpli? Ce face calendarul maya?
Calendarul e… Anul solar are 365 de zile.
Da.
Calendarul care îi interesează pe ei are 260 de zile.
Dar mai au și un calendar lung, care măsoară timpul liniar.
Mayașii calculau date-cheie prin combinarea a trei calendare,
fiecare cu rostul său.
Calendarul sacru consta într-un ciclu repetitiv de 20 de grupuri,
alcătuite din 13 zile fiecare, însumând în total 260 de zile.
Al doilea calendar urmărea anul solar.
Era compus din 18 grupuri a câte 20 de zile,
plus încă cinci zile, ca să rotunjească anul de 365 de zile,
ca al nostru.
Folosite împreună,
aceste două calendare dădeau un nume unic fiecărei zile
pe o perioadă de 52 de ani,
după care se reluau.
Dar unicitatea sistemului maya este dată de al treilea calendar,
așa-zisul calendar lung,
care urmărea perioade de timp mult mai întinse.
Spune-mi despre calendarul lung.
Ce e? Cum funcționează?
Care este rostul lui?
Este cel mai interesant. Mayașii sunt foarte ciclici.
Acesta e singurul lor calendar liniar.
Se întinde înapoi și înainte în timp, în linie dreaptă, tinzând la infinit.
Simbolurile din calendarul lung măsoară trecerea
nu doar a anilor, a deceniilor și a secolelor, ci chiar a mileniilor,
adâncindu-se departe în trecut și în viitor.
Este adevărat că înscrisurile maya se referă mai ales la calendar?
Da. Acesta e un exemplu perfect.
Tot ce vedem pe această pagină cu linii și puncte
sunt informații calendaristice.
Per ansamblu,
două treimi din înscrisurile maya sunt glife calendaristice.
O explicație pentru această obsesie este că anticii mayași credeau
că lumea trecea prin cicluri recurente de creație și distrugere…
și că ei trăiau în al patrulea ciclu.
La fel ca vechii indieni hopi.
Și ei credeau că trăiesc în a patra lume.
Spre deosebire de ei, mayașii își putea data ciclurile,
marcate în calendarul lung.
Ce scrie aici?
E o imagine frumoasă,
printre puținele care ne spun precis
data de început a celei de-a patra creații.
Scrie 13-0-0-0-0.
A doua zi se resetează, iar asta ar fi 0-0-0-0-1.
Transpus în sistemul calendaristic de azi?
3114 î.Hr., 13 august.
E începutul lumii în care trăim acum?
Da. Iar ideea…
De ce a început în 3114 î.Hr.?
De un secol încoace, mințile luminate nu găsesc un răspuns satisfăcător.
Da. Mie data mi se pare fascinantă.
Dacă urmărim documentele arheologice, multe civilizații antice
au avut un început extraordinar cam pe atunci.
GIZA, EGIPT
Egiptul antic, în jur de 3000 î.Hr.
- Sumerul, aceeași perioadă. - Da. Și Asia la fel.
Pare că lumea se trezea, iar mayașii au ales acea dată.
E interesant.
Când crezi că a început sistemul?
Cât de departe în urmă găsim originile acestor calcule incredibile?
E o întrebare grea. M-am gândit mult.
Cred că, atunci când au gravat în piatră, oamenii nu erau la prima încercare.
Da. Care e cea mai veche dată pe care ai găsit-o?
Sunt vreo două. Una trimite în urmă cu 33.000 de ani.
Alta trimite la o dată specifică,
care ne întoarce înapoi fix cu cinci milioane de ani.
- Cinci milioane de ani în trecut? - Da. Poți să faci calculele.
Cred că intenția
este declararea naturii nesfârșite a timpului.
Pe lângă aceste date,
în texte apare des un astru-cheie pe cerul spectaculos al nopții:
Venus,
planeta asociată cu zeul maya Kukulkan.
Deci Venus este integrată în sistemul calendaristic maya.
O tot urmăresc.
Au grupat de 104 ori
câte cinci cicluri ale planetei.
Îi redau exact traiectoria.
Mayașii erau obsedați de cosmos și de timp.
Sunt două noțiuni fundamentale în cultura maya.
Aceste două obsesii dezvăluie
o înțelegere profundă, aplicată, a vechimii planetei.
Mayașii făceau ce fac programele informatice moderne.
- Da. - Cum reușeau?
Cred că se numărau printre cei mai mari matematicieni ai antichității.
Socoteau cu sârg.
Făceau calcule cu milioane de zile.
Fascinant!
Dacă foloseau astfel de date, te întrebi la ce le trebuia.
- Cred că… - Sunt numai speculații.
Dacă suntem sinceri, toată arheologia este speculație.
Lucrăm cu teorii. Faptele sunt puține în domeniul meu.
Am și eu o teorie. Recunosc, e speculație.
Calendarul maya îmi pare un produs nelalocul lui.
Îl simt ca pe o moștenire primită de mayași
de la o cultură care avea nevoie de aceste numere uriașe.
O civilizație dispărută, care a transmis urmașilor natura ciclică a timpului,
transpusă în mituri și tradiții spirituale,
care, mii de ani mai târziu, avea să se manifeste spectaculos,
în enigmatica mașinărie a calendarului maya.
Dar în ce scop?
Bănuiesc că răspunsul are legătură cu conceptul maya
al impermanenței veacurilor lumii.
Uneori compar calendarul maya cu un computer care calculează
nu sfârșitul lumii, ci sfârșitul unei ere.
Calendarul Maya prevede distrugeri și recreeri repetate ale lumii.
Veacurile se reiau și pier.
S-a crezut incorect că mayașii anticipau sfârșitul lumii pe 21 decembrie 2012.
Preconizau însă că un episod de mare frământare și de schimbare
va avea loc în prezentul nostru.
În mod cert, vesteau sfârșitul unei ere cândva în intervalul de 80 de ani
dintre 2000 și 2080.
E interesant că așa percepem lumea astăzi.
Trăim în vremuri de haos, de imprevizibil, de schimbare.
Să estimeze corect calendarul maya sfârșitul erei actuale?
Poate ar trebui să contemplăm cerul, urmărind și noi astrele, asemenea lor,
în caz că altă apocalipsă va schimba iminent lumea.
Dar interesul mayașilor pentru văzduh nu se oprește la profețirea viitorului.
Există la Palenque dovezi, pe care mi le prezintă Barnhart.
Din locul acesta se vede perfect orizontul.
Pe latura de sud-est a unei piațete, față în față cu Templul Soarelui,
Barnhart mă duce la alt edificiu impunător,
cunoscut ca Templul Crucii Înfrunzite.
Datează din jurul anului 692 d.Hr.
Înăuntru, pe peretele din spate, ne așteaptă un basorelief curios.
Savanții cred că vorbește despre misterul din centrul religiei maya,
misterul vieții de apoi.
Stăm dinaintea unui basorelief extraordinar.
Pentru mine e greu de interpretat.
Dumneata cum îl înțelegi?
Este o sculptură complexă, bogată în iconografie.
„Crucea înfrunzită” este orantă cu frunze.
Este flancată de două personaje.
În dreapta imaginii stă răposatul lord Pakal,
întemeietorul și prima căpetenie de la Palenque.
Are ochii închiși și e îmbrăcat în straie funerare.
La stânga stă fiul și succesorul lui, Kan Bahlam.
E fața lui Kan Bahlam.
Portretul lui împânzește orașul. Știm sigur că el este.
Îl recunoaștem.
- Dar e mare și înalt. Kan Bahlam. - Da.
Mă gândesc la el.
Viața lui este cunoscută în amănunțime.
Tatăl lui a fost cel mai vestit rege al orașului.
Iar el a fost numit moștenitor la vârsta de șase ani.
Însă tatăl lui a murit la 80 de ani.
Astfel, el s-a pregătit toată viața, până la 48 de ani, să fie rege.
Cred că era foarte instruit în materie de matematică, arhitectură, astronomie,
dar și religie și mitologie.
Grupul acestor trei temple magnifice este capodopera sa.
Probabil a lucrat la proiect 30 de ani. Într-un final, l-a realizat.
Este încununarea cuceririlor științifice mayașe.
Ai numerologie, matematică, astronomie…
Mesajul basoreliefului este că isprăvile și ritualurile îndeplinite de fiu
sunt cruciale pentru triumful tatălui în călătoria din lumea de apoi.
Între tată și fiu stă un simbol de însemnătate maximă.
Este copacul lumii.
În mijloc este chipul zeului Soare.
Copacul este calea dintre lumea asta și cea de apoi.
În unele cazuri, e Calea Lactee.
Calea Lactee are cumva rolul de cărare a sufletelor, de drum în lumea de dincolo?
Da. Cele două personaje interacționează cu canalul dintre cele două lumi.
Ideea saltului în cer, în Calea Lactee,
și a călătoriei de după moarte
e statornică la mayași.
Remarcabilă este larga ei răspândire.
Metafora Căii Lactee ca drum al sufletelor
nu se găsește doar la mayași, ci și la culturi din America de Nord.
Absolut. E o idee panamericană.
Din sudul extrem al statului Chile până în Alaska,
în gândirea indigenă, Calea Lactee este cărarea sufletelor,
legând lumea aceasta de cealaltă.
Morții o străbat, iar șamanii au puterea să meargă pe ea.
Fascinant,
ideea se regăsește în toate culturile despre care avem informații.
REGIUNEA ACRE, BRAZILIA
Asta îmi amintește de populație apurinã din Brazilia,
care vede geoglifele amazoniene drept porți sacre către viața de apoi.
În Amazonia, ideea este încă vie.
Și în lumea maya este foarte vie.
Deci ideea are un vechi strămoș comun.
Așa cred.
Cred că aceste idei de bază, identitare, au fost aduse de primii oameni.
De aceea le găsim în atâta culturi,
deși sudul statului Chile și nordul extrem al Americii de Nord nu comunică, de pildă.
Exprimă aceleași idei moștenite.
Categoric. Și nu este doar Calea Lactee.
Cred că sunt mai multe principii de bază.
Bunăoară, mayașii prețuiesc șamanismul și ideea de transformare.
Da.
Fără dubiu, maya era o cultură șamanică.
Cred că ideea călătoriei sufletului după moarte
vine, în fond, din trăirea șamanică.
Să fie coincidență faptul că atâtea culturi indigene din Americi,
ca multe culturi antice din toată lumea,
au păstrat o viziune aproape identică a călătoriei sufletului în viața de apoi?
Sau să existe o conexiune subiacentă,
un sistem universal de credințe nestrămutate,
moștenit de multe civilizații ulterioare
de la o civilizație preistorică dispărută?
Mi-ai împărtășit idei incitante.
Arheologia ne oferă exemple ale cunoașterii cerului și stelelor.
Privind spre trecut, îmi pare că totul e mai vechi decât se crede.
Da.
Tu faci legătura cu perspectiva șamanică.
Da. Toate culturile șamanice sunt interesate de astre.
La un moment dat, interesul pentru stele poate deveni religie.
Poți să aprofundezi?
Șamanismul e un sistem de scrutare a misterului morții.
Ce pățim după moarte?
Ideea că sufletul părăsește trupul și face saltul spre cer
ține de călătoria sufletului după moarte.
Pare că în povestea și în călătoria noastră,
pe măsură ce creștem, există acest dat al morții.
Este sfârșitul.
Da. Este esența a tot.
E un subiect morbid de discuție, dar e fundamental pentru toți oamenii.
Ne așteaptă pe toți.
În mod clasic, moartea este descrisă ca motorul acțiunilor noastre.
Da.
Voi muri, de aceea voi face ceva.
Da. Exact asta spun învățăturile șamanice.
Să profităm de șansa vieții.
Da. Asta e greutatea cu care ne confruntăm.
Ideea este întâlnită în toată lumea.
Saltul spre Calea Lactee e ceva specific.
Nu cred că e vorba de întâmplare.
Cred că ideea a fost moștenită de la o cultură ancestrală.
Da.
Dar când a fost transmisă?
Cât de departe în trecut putem găsi tradiția șamanică
de a măsura și a urmări corpurile cerești?
Răspunsurile s-ar putea afla la unul dintre primele mele popasuri din Americi,
adânc în pădurea amazoniană, la situl străvechi de la Serra Do Paituna.
Piatra a fost folosită ca pânză pentru o artă extraordinară,
iar acea artă trebuie descifrată, înțeasă mai bine.
Cu acest țel,
arheologul Christopher Davis s-a aplecat asupra acestei grile cu simboluri.
Explică-mi la ce ne uităm.
Care este interpretarea dumitale?
E cea mai mare imagine pictată din cadrul sitului.
Sunt 49 de căsuțe.
Inițial ne-am izbit de problema citirii. Este de la stânga la dreapta sau invers?
Pictorii au lăsat un indiciu.
Aici se distinge imaginea unui șarpe.
Fascinant! Se vede imaginea unui șarpe.
Aici, cu galben.
- Șarpele ne spune cum să citim. - Exact.
Modelul se clarifică
atunci când grila se citește sinusoidal, începând de jos.
Sinusoidal, se citește o coloană în sus, următoarea în jos, a treia în sus,
șerpuit.
Dar cu ce scop?
Privind spre vest,
Davis a observat un crenel natural într-o coloană stâncoasă din apropiere.
Dacă stai în față, în fundal, în dreapta dumitale, e o deschizătură în piatră.
Soarele o intersectează în drumul lui către apus.
Se prea poate ca oamenii să fi ținut evidența soarelui.
Davis numește acest inventar „răbojul apusurilor de soare”.
E un mod ingenios de a nota deplasarea Soarelui în timp,
inventat acum peste 13.000 de ani, în ultima era glaciară.
ACUM 13.200 DE ANI
Cum funcționează?
Văd X-uri și linii simple.
Aceste X-uri sunt împreună.
Dacă citești în sus și în jos, așa,
vei ajunge și la liniile simple verticale și le vei citi împreună.
Apoi revii la X-uri.
Liniile verticale simple sunt căsuțele care coincid cu însemnarea soarelui.
Perioada e în jurul solstițiului de iarnă.
Cât de deștept poți fi? E uimitor.
Nu e doar grila.
Davis crede că aproape toate picturile preistorice de aici reflectă soarele.
Multe cercuri concentrice și alte imagini par să reprezinte soarele.
Sunt cu fața spre solstițiul de iarnă.
Înconjoară stânca până la solstițiul de vară.
Alte picturi, îndreptate spre vest, marchează echinocțiile.
Se vădește încă o dată atenția obsesivă pentru momentele-cheie ale anului solar.
Da, absolut.
Am putea avea aici cea mai timpurie dovadă de pe tot cuprinsul Americilor
că oamenii țineau evidența fenomenelor cerești.
Într-un fel, e o mașinărie uriașă care măsoară trecerea timpului?
Da, cred că e un fel de almanah cu desene.
Acest lucru dă seamă de mentalitatea științifică a artiștilor,
care par să observe evenimente și momente celeste…
și să pătrundă știința timpului,
putând astfel prezice ce se va întâmpla la anumite date din viitor.
- Era un fel de proiect științific? - Da, categoric.
Picturile îmi par foarte șamanice. Asta e impresia mea.
Crezi că este opera șamanilor?
Se poate.
Desfășurau multe ocupații. Erau oameni de știință, doctori…
De regulă dovedesc cunoștințe sacre, precum mișcările astrelor.
Este ceva larg răspândit în Americi?
Da. Știința folosirii astronomiei se găsește în toată regiunea.
Mayașii și alte culturi par să o aplice.
În sud-vestul Americii, șefii de trib urmăreau soarele.
Folclorul pare să ajungă departe în trecut,
până la o înțelegere adâncă, răspândită aproape peste tot în Americi.
Obsesia cerului este doar una dintre multele teme recurente
pe care le-am tot întâlnit de-a lungul și de-a latul Americilor.
Sunt ideile centrale în căutarea mea de 30 de ani
a unui episod uitat din istoria omenirii.
De unde au apărut aceste idei?
Mie îmi indică o sursă îndepărtată comună.
Ideile s-a propagat în diferite culturi,
însă au rămas relativ intacte.
Dacă nu este doar o coincidență incredibilă, extraordinară,
avem de-a face cu o moștenire rămasă din negura antichității,
perpetuată și dezvoltată de multe culturi de pe teritoriul Americilor.
O moștenire lăsată de un popor de navigatori,
capabili să traverseze necuprinse oceane, precum Pacificul,
cu mii de ani înainte ca savanții să creadă posibile atare periple.
O cultură care a înțeles cum să folosească puterea plantelor
ca să stimuleze viziuni revelatoare,
constând din motive geometrice și întâlniri cu făpturi fantastice,
viziuni atât de importante, încât au devenit bază pentru artă.
O cultură care a împărtășit ingineria construcțiilor avansate tehnologic,
fie durate în piatră, fie create din însuși trupul pământului,
edificii cu mare încărcătură spirituală, menite să lege pământul de cer,
care cinstesc călătoria sufletului după moarte.
De fapt, aș sugera
că aceste motive religioase și spirituale comune, întâlnite în toată lumea,
sunt un argument solid în favoarea civilizației preistorice dispărute…
cum rar vom mai găsi.
Doamne! Atacăm toate concepțiile greșite din copilărie
despre povestea lumii.
Povestea populării Americilor se schimbă.
E meritul științei.
Arheologia științifică dezvăluie informații noi.
Ideile dinainte sunt date la o parte.
E clar că vechimea lucrurilor crește.
Ce noi dovezi vor mai ieși la iveală?
Subtitrarea: Steliana Palade