I dag er et spesielt øyeblikk i mayakalenderen.
Det er vårjevndøgn, når soloppgangen bringer med seg
ikke bare en ny dag, men en ny livssyklus.
Idet solen stiger opp over trærne
belyser strålene et av Palenques mest majestetiske templer.
Dette er Soltempelet. Et svært passende navn.
Bare å være her, badet i lys, er et privilegium,
en forbindelse som forener åndelighet med vitenskap på et vis
den moderne verden har glemt.
På visse viktige tidspunkt i året, som dette,
gjør den stigende solen mer enn å belyse tempeltrappen.
Mayaarkitektur er et arkiv av gammel kunnskap
som forbinder himmel og jord.
I prosessen brakte det sollyset
langs visse linjer inn i innvendige rom som var designet for å motta det.
Ved vintersolverv står solen opp over en ruin på en fjelltopp
og skinner inn i tempelet gjennom en dør
der vi kan tenke oss en prest som ventet på å bades i lys.
Ved sommersolverv seks måneder senere,
og kun den dagen, rører sollyset en annen pyramide
før en nål av lys treffer et indre hjørne.
Ved begge jevndøgn stiger solen over en menneskeskapt fordypning
i den østlige horisonten og skinner igjen gjennom en dør,
i en så presis vinkel at den i rundt 40 minutter
dramatisk belyser enda en indre alkove.
For mayaene må sånne blendende syn ha vekket en følelse av ærefrykt
i alle som så dem.
Og det er ikke bare spesielt for oldtidens mayaer.
Palenque er et veldig symbolsk sted.
Tilbedelse av forfedre i Palenque ble avbildet i arkitekturen
og i det modifiserte landskapet.
Den har en forbindelse til den moderne befolkningen.
Mayakulturen i Palenque er veldig levende.
Mayaprest Nicolás López Vázquez har utført seremonier her
i flere tiår.
Det pågående ritualet representerer vårjevndøgnet.
Jevndøgnet var veldig viktig.
Derfor bygde de templene.
Det er som en forbindelse til hele planeten.
Hele komplekset ser ut til å ha blitt designet
for å oppdage og manifestere universets vidunderlige harmoni.
Hva var motivet for deres intense fokus på himmelen?
Og hvordan oppnådde de sin avanserte astronomiske kunnskap?
Kan dette være en arv fra en langt eldre sivilisasjon?
Som etterlot spor av sin avanserte kunnskap
over hele Amerika?
OLDTIDENS APOKALYPSE - AMERIKA
KAPITTEL VI
Det mest imponerende bygget dominerer midten av Palenque.
Kjent som palasset.
Over det ruver denne spennende bygningen,
unik i mayaverdenen, et tårn med flere etasjer.
Forskere er uenige om dette tårnets formål.
Det rare er taket.
Taket vi ser i dag er en helt moderne
og muligens unøyaktig rekonstruksjon.
Tidligere utgravningsbilder viser tårnet i ruiner uten tak.
Hadde det et tak i oldtiden?
Det opprinnelige tårnet kan ha hatt en observasjonsplattform på toppen.
Det forklarer hva som ble funnet inni.
Det er vesentlig at det er et rom med symboler
som representerer den viktigste planeten for mayaene: Venus.
Forskere har ved hjelp av mayatekster bekreftet
at dette symbolet representerer den lyseste planeten på nattehimmelen.
Kan tårnet ha blitt bygd spesielt for astronomer?
Det føles intuitivt som det var ment for observasjon av himmelen.
Man forventer ikke at et tårn designet for å observere himmelen
skal være dekket.
Og Venus-symbolene inni tårnet
tyder på at det ble brukt til det.
Men av alle himmellegemene, hvorfor Venus?
Det kan ha noe å gjøre med en av mayaenes største mytologiske figurer.
Guddommene i mayaenes kosmologi hadde ofte nifst menneskelige egenskaper.
Noen elskverdige, noen skremmende, noen veldig mystiske.
Guddommen Kukulkan, som en gang var en mann,
hadde ikke bare alle disse egenskapene,
men var også forbundet med den lyseste planeten på himmelen.
Ifølge tradisjonen kom Kukulkan etter en stor katastrofe
sammen med ledsagere.
Han var en klok lærer som instruerte i lov og rett,
og hvordan man organiserte en sivilisasjon, dyrket mais
og bygde store monumenter i stein.
Selv etter at hans tid med dem var over,
fortsatte Kukulkan å bli tilbedt på himmelen,
der han manifesterte seg som planeten vi i dag kjenner som Venus.
Overalt i mayaenes verden fins det andre representasjoner av ham.
og på et ikonisk sted forbindes minnet om ham også
med det svært viktige vårjevndøgnet.
I Kukulkans tempel i Chichén Itzá i Yucatán
ser vi vanligvis, om vi ser på pyramiden,
den nordre trappen med det store slangehodet
ved foten av trappen og en slags tom balustrade
oppover langs siden av den.
Men idet solen begynner å gå ned på vårjevndøgnet,
er pyramiden så perfekt plassert at skyggene fra hjørnet
på den trappen danner formen av slangens kropp.
Så slangehodet fullstendiggjøres plutselig
med en bølgende slangekropp av skygge.
Dette er en manifestasjon av Kukulkan.
I ulike deler av Mexico var han ikke bare kjent som Kukulkan,
men kanskje mest kjent som Quetzalcoatl.
Alle disse navnene betyr "slange med fjær".
Man kan nesten forestille seg at Kukulkan var en reisende
som brukte et lokalt passende navn hvor enn han dro.
Vi har møtt en lignende person i Peru, hvor han ble kalt Viracocha.
I Mesopotamia var han kjent som Oannes.
I Egypt var han Osiris.
Men historiene forblir de samme.
Mektige figurer som dukket opp etter en global katastrofe
og skjenket oldtidsfolkene sivilisasjonens gaver.
At de forbinder sin siviliserende helt med Venus,
kan forklare en av mayaenes unike besettelser.
Sporingen av den planetens bevegelser på himmelen.
Studiene av Venus er virkelig slående.
Det har seg sånn at med 584 dagers mellomrom,
ser man Venus stige på samme sted.
Mayaene beregnet helt nøyaktig
det som kalles Venus' synodiske omløpstid.
Og de klarte å regne det ut
takket være en av mayaenes mest ekstraordinære bragder.
En som i likhet med steinarbeidet fra det gamle Peru
og den geniale farmakologien fra oldtidens Amazonia
kan være en del av en kunnskapsarv overlevert fra en fjern forhistorie
av en mystisk forgjengersivilisasjon.
Dr. Edwin Barnhart har kartlagt og studert Palenque i over 25 år,
og han er en av svært få i verden
som kan lese mayaenes skriftspråk.
Vi leser tegnene fra topp til bunn i doble kolonner.
Du leser fra høyre til venstre til bunnen av de to første,
så går du til tredje og fjerde og leser ned. Det er rekkefølgen.
Hvordan er tallsystemet som mayaene brukte
sammenlignet med tallsystemet som vi bruker i dag?
Vårt er ganske likt.
Vi har et titallssystem. Vi kaller det desimal.
Du og jeg kan skrive et hvilket som helst tall
til nesten uendelighet med ti sifre.
Vi har null og så en til og med ni.
Når vi kommer til ti,
setter vi null på enerplassen og en på tierplassen.
De bruker et tjuetallssystem.
Et morseaktig system av streker og prikker,
inkludert et skjellsymbol for null.
-Prikk betyr en, strek betyr fem. -Akkurat.
Når du får tre streker og fire prikker, er det 19.
De skrev 20 ved å sette en null der
og en prikk på 20-plassen.
Så det er et posisjonssystem for oppregning som tillot dem
å regne på et annet nivå.
Systemet vårt er flott.
Vi kan kalkulere i uendelighet, men det krever ti symboler.
Mayaene klarte det samme med bare tre symboler.
Så på den måten er systemet deres mer elegant enn vårt.
Mayaene brukte ikke bare null, men var kjent med posisjonssystemer
på en tid da grekerne og romerne,
til tross for sine mange bragder, ikke forsto noen av delene.
Systemet deres var flott. Romerne gjorde store ting,
men tallsystemet stinket. Derfor lagde de kulerammen.
Mayaenes avanserte tallsystem var ikke bare en elegant måte å telle på.
For astronomene deres var det nøkkelen til å beregne og forutsi bevegelsene
til himmellegemer som Venus, solen og månen med forbausende nøyaktighet.
Den samme matematikkunnskapen var også grunnleggende
for det som kanskje var deres mest imponerende oppfinnelse.
Mayaenes mest forbausende prestasjon
var deres utrolig nøyaktige system for å måle tid,
som de brukte i en av de mest kompliserte kalenderne noensinne.
Kalenderen, som er utrolig komplisert…
Kan du forenkle den for meg? Hva dreier mayakalenderen seg om?
Kalenderens solår er på 365 dager.
Akkurat. Ok.
Kalenderen de virkelig bryr seg om, er 260 dager,
men de hadde en lang kalender, en slags lineær tidstelling.
Mayaene sporet viktige datoer med en kombinasjon av tre kalendere,
hver med sitt eget formål.
Den hellige kalenderen var en syklus med 20 grupper
bestående av 13 dager hver, til sammen 260 dager.
En annen kalender fulgte solåret,
men besto av 18 grupper med 20 dager hver,
pluss fem for å fullføre et år på 365 dager, akkurat som vår.
Når de ble brukt sammen,
ga disse to kalenderne et unikt navn til hver eneste dag
over en periode på 52 år, før de begynte på nytt.
Men det som gjorde mayasystemet unikt, var den tredje kalenderen.
Den såkalte lange kalenderen som sporet mye lengre tidsperioder.
Fortell mer om den lange kalenderen.
Hva er den? Hvordan virker den?
Hva er formålet med den?
Det er den mest interessante. For mayaene er sykliske,
men det er den eneste lineære kalenderen deres.
Den kan gå forover og bakover i tid i en rett linje, mot det uendelige.
Symbolene på den lange kalenderen måler
ikke bare år, tiår eller århundrer, men hele årtusener,
og strekker seg dypt inn i både fortiden og fremtiden.
Har det meste vi kan lese av skriftspråket med kalenderen å gjøre?
Ja. He har vi et perfekt eksempel. Når vi ser på denne siden,
er alt du ser av streker, prikker og sånt kalenderinformasjon.
To tredjedeler av alle mayaskriftene er kalendersymboler.
Én forklaring på denne besettelsen
er at oldtidens mayaer trodde verden gikk gjennom sykluser
av skapelse og ødeleggelse…
…og at de levde i den fjerde syklusen.
Ganske likt oldtidens hopier,
som trodde de også levde i den fjerde verdenen.
Men mayaene klarte å datere syklusene
og sporet dem med den lange kalenderen.
Hva handler dette om?
Det er et vakkert bilde.
Et av de få som forteller oss
hva datoen var i begynnelsen av den fjerde skapelsen.
Det står 13-0-0-0-0.
Neste dag nullstiles dette, og dette blir 0-0-0-0-1.
Akkurat. Og om vi setter det inn i vårt datosystem i dag?
-3114 f.Kr., 13. august. -Nettopp.
Og det er begynnelsen på denne verdenen.
Ja. Og tanken…
Hvorfor begynte den i 3114 f.Kr.?
Det er noe verdens smarteste i et århundre ikke har funnet svaret på.
Ja. Jeg må si at jeg synes datoen er fascinerende i seg selv,
siden mange oldtidssivilisasjoner ifølge arkeologiske funn
fikk en ekstraordinær start da.
I Egypt rundt år 3 000 f.Kr.
Sumer, en lignende periode.
Ja. Asia også.
Som om hele verden våknet da,
-og mayaene valgte den datoen. -Interessant.
Når tror du systemet begynte?
Hvor langt tilbake kan vi spore disse beregningene?
Et vanskelig spørsmål. Jeg har grublet.
Da de valgte å hogge det i stein, var det ikke deres første forsøk.
Nemlig. Og hva er den eldste datoen du har funnet?
Det er et par. En går 33 000 år tilbake.
En annen leder oss til en bestemt dato
som får oss til å gå tilbake nøyaktig fem millioner år.
-Fem millioner år inn i fortiden. -Ja. Og du kan regne på det.
Jeg tror formålet er en erklæring
om tidens evige natur.
Sammen med disse datoene dukker en nøkkelspiller på nattehimmelen
stadig opp i tekstene. Venus.
Planeten som assosieres med mayaguden Kukulkan.
Så Venus er integrert i mayakalendersystemet.
De sporer den om og om igjen. Det fins 104 ulike grupper
med fem Venus-sykluser
som de satte sammen så man kan spore Venus riktig.
Mayaene var besatt av kosmos, og mayaene var besatt av tid.
Disse to tingene er grunnleggende for mayakulturen.
Disse to besettelsene avslører at mayaene hadde og beregnet
en dyp forståelse av vår planets enorme alder.
Så de klarte å gjøre det dataprogrammer gjør i dag.
-Ja. -Hvordan klarte de det?
Jeg tror de var blant oldtidens beste matematikere.
De bare regnet og regnet.
De beregnet millioner av dager.
Fascinerende.
Bruker de sånne datoer, må man spørre seg selv
hvorfor de trengte å gøre det.
-Jeg tror… -Det er spekulasjoner.
Når vi arkeologer tar en titt på oss selv,
er det bare spekulasjon.
Vi jobber med teorier. Veldig få fakta i mitt felt.
Jeg har en teori som jeg innrømmer at også er spekulativ.
Mayakalenderen føles som en malplassert artefakt.
Det føles som er arv mayaene har fått
fra en kultur som virkelig trengte disse enorme tallene.
En tapt sivilisasjon som overleverte sin kunnskap
om tidens sykliske natur,
kodet inn i myter og åndelige tradisjoner
som flere tusen år senere ville manifestere seg
i det gåtefulle maskineriet som er mayakalenderen.
Men hvorfor?
Jeg tror svaret har alt å gjøre med mayaenes konsept
om tidsaldrenes forgjengelighet.
Noen ganger tenker jeg på kalenderen som en datamaskin som beregner
ikke verdens ende, men en tidsalders ende.
Den forestiller seg gjentatte ødeleggelser
og gjenskapninger av verden.
Gjentatte tidsaldre kommer og går.
Det stemte aldri at de forestilte seg
at verden ville gå under 21. desember 2012.
Men de ser en periode med stor turbulens og endring
som finner sted rundt vår tid.
De forutså enden på en tidsalder en gang i de 80 årene
fra rundt år 2000 til 2080. En gang i den perioden.
Det er forunderlig at det er sånn vi opplever verden i dag.
Vi lever i en tid med kaos, uforutsigbarhet, forandring.
Kan mayakalenderens timing for enden av vår tidsalder stemme?
Kanskje vi også bør se opp på himmelen og spore stjernene og planetene.
I tilfelle enda en apokalypse er forestående.
Men mayaene var interessert i mer enn å forutse fremtiden.
Det fins bevis i Palenque som dr. Barnhart vil vise meg.
Det er et perfekt utsiktssted her der man kan se horisonten.
På den sørvestlige kanten av et torg overfor Soltempelet
tar dr. Barnhart meg med til enda et mektig byggverk,
kjent som Løvkorstempelet.
Det er fra rundt år 692.
På bakveggen inne venter et forunderlig veggmaleri på oss.
Forskere mener det tar for seg
den store sentrale gåten i mayareligionen.
Gåten om hva som hender oss etter døden.
Vi står foran et ekstraordinært veggmaleri
som er ganske vanskelig for meg å tolke.
Hva tror du? Hva dreier det seg om?
Det er jo åpenbart veldig komplisert.
Ikonografien er overalt.
Der er løvkorset, på grunn av bladene som kommer ut.
Vi har også to figurer på hver side.
Veggmaleriet viser den avdøde Pakal til høyre,
Palenques opprinnelige grunnlegger og hersker.
Øynene er lukket, og han er iført likklede.
Det som antas å være hans sønn og ettefølger, Kan Bahlam, er til venstre.
Her er Kan Bahlams ansikt.
Portrettet hans er overalt i byen. Vi vet at det er ham.
Vi gjenkjenner ham.
-Men Kan Bahlam er stor og høy. -Ja.
Jeg tenker på ham.
Vi har en fantastisk, rik historie om livet hans.
Vi vet at faren hans var byens mest berømte konge.
Og han ble utnevnt til tronarving da han var seks år.
Men faren døde ikke før han var 80.
Så han ventet til han var 48 år før han ble konge.
Jeg tror han var godt opplært i matematikk, arkitektur,
astronomi, men også religion, mytologi.
Denne gruppen, de tre praktfulle templene vi ser her.
Denne fyren brukte nok 30 år av livet sitt på å planlegge dette.
Endelig fikk han bygge det.
Og det er mayaenes største vitenskapelige bragd.
Det er numerologi. Det er matematikk. Det er astronomi.
Budskapet i veggmaleriet er
at handlingene og ritualene sønnen utførte,
er avgjørende for at faren skal triumfere i reisen etter døden han nå står overfor.
Å adskille dem er et svært betydelig ikon.
Her er verdenstreet.
Det er solgudens ansikt i midten.
Men treet er også veien mellom denne verdenen og den neste.
I noen sammenhenger er det Melkeveien.
Er Melkeveiens rolle en slags sjelenes vei?
En reise etter døden?
Ja. Tingene som disse to har med å gjøre,
er kanalen mellom vår verden og den andre.
Tanken om et sprang til Melkeveien på himmelen
og en reise etter døden er veldig sterk blant mayaene.
Det bemerkelsesverdige er hvor utbredt denne tanken er.
Symbolikken i Melkeveien som en vei for sjeler finner vi
ikke bare blant mayaene,
men blant mange kulturer i Nord-Amerika.
Absolutt. Det er en panamerikansk idé.
Det er det.
Fra tuppen av Chile opp til Alaska
tenker urfolket at Melkeveien er sjelenes vei
fra denne verdenen til den andre.
De døde følger den, og sjamanene har makten
til å gå på den.
Men det er fascinerende at vi i alle kulturer
finner informasjon om Melkeveien.
Det minner om hvordan apurinãene i Brasil ser på Amazonas' geoglyfer
som hellige portaler til livet etter døden.
I Amazonas lever idéen ennå.
Her i mayaenes verden lever den ennå.
Ja. Så den idéen har en fjern felles forfader.
Jeg tror det.
Jeg tror disse tankene rundt kjerneidentitet
-kom med de første menneskene, -Derfor fins de i så mange kulturer.
Selv om de kulturene, som i Sør-Chile
og langt nord i Nord-Amerika, ikke hadde kontakt,
uttrykker de likevel samme idéer fordi det er samme arv.
Ja. Og jeg tror det er mer enn Melkeveien.
Jeg tror det er et par kjerneprinsipper.
Et av dem er at mayaene er veldig glad i konseptet rundt sjamanisme, forvandling.
Ja.
Mayakulturen var utvilsomt en sjamanistisk kultur.
Jeg tror idéen rundt sjelens reise etter døden
kommer av sjamanistiske opplevelser.
Er det tilfeldig at mange andre urfolkskulturer i Amerika
og mange oldtidskulturer overalt i verden
hadde et nærmest identisk syn på sjelens reise etter døden?
Eller ser vi her en underliggende forbindelse,
et mektig, altomfattende trossystem
som gikk i arv til mange senere sivilisasjoner
fra en tapt forhistorisk sivilisasjon?
Arbeidet du har delt har vært veldig spennende.
Og når vi ser arkeologiske eksempler på kunnskap om himmelen og stjernene,
føler jeg at den er eldre enn vi tror når vi ser på det.
Ja.
Og du forbinder denne idéen med et sjamanistisk perspektiv.
Ja. Alle sjamanistiske kulturer er veldig interessert i stjernene.
Men på et tidspunkt kan interessen bli til en religion.
Kan du forklare det nærmere?
Sjamanisme er et system for å undersøke døden.
Hva skjer med oss når vi dør?
Tanken på at sjelen forlater kroppen og springer opp til himmelen.
Det handlet om sjelens reise etter døden.
Det virker som at i våre historier og vår reise
er døden et faktum når vi vokser opp.
Der er slutten.
Ja. Det er essensen av alt.
Det er et morbid tema å diskutere, men det er grunnleggende for oss alle.
Vi står alle overfor det.
Det beskrives klassisk sett som en drivkraft for våre handlinger.
Ja.
Jeg skal dø, så jeg skal gjøre noe.
Ja. Og det er akkurat det den sjamanistiske læren sier,
at vi bør benytte godt denne muligheten til å leve.
Ja. Jeg tror det er utfordringen vi står overfor.
For den idéen fins overalt i verden.
Spesifikt spranget til Melkeveien.
Jeg tror ikke det kan være tilfeldig.
Jeg tror det er en arv fra en eldre kultur.
Ja.
Men når ble den overlevert?
Hvor langt tilbake i tid kan vi spore denne sjamanistiske tradisjonen
med å måle og spore himmellegemer?
Svaret kan være å finne på et av de første stedene jeg besøkte
på min reise gjennom Amerika.
Dypt i Amazonas-regnskogen på oldtidsstedet Serra Do Paituna.
Steinen ble brukt som lerret for ekstraordinær kunst,
Og selve kunsten må dechiffreres.
Den må forstås bedre.
I et forsøk på å gjøre det
ble arkeolog dr. Davis fascinert av dette rutenettet med symboler.
Fortell meg hva vi ser på her
og hva du tenker om det. Hva er din analyse?
Det er det største maleriet her.
-Det er 49 ruter. -Ja.
Et av de første hindrene var å finne ut
om vi bør se på dette fra venstre til høyre eller omvendt.
Malerne etterlot visst en ledetråd.
Man ser et bilde av en slange her.
Fascinerende. Så det er et bilde av en slange der.
Her i gult.
Så slangen forteller oss hvordan vi skal lese det.
Nettopp. Mønsteret jeg ser, er når man leser rutenettet
i et sinusmønster fra bunnen.
I et sinusmønster leser man opp en rad og ned den neste,
så opp igjen, som slangen.
Men hvorfor?
Da han så mot vest,
så dr. Davis et naturlig hakk i denne steinstøtten i nærheten.
Står du rett foran, har du i bakgrunnen til høyre
et steinvindu som solen på sin vei over mot solnedgangen
passerer.
Jeg tror de kanskje observerte solen.
Dr. Davis kaller det en solnedgangssporer,
en genial måte å notere seg solens bevegelser på over tid,
skapt for over 13 000 år siden under forrige istid.
Men hvordan funker det?
Jeg ser kryss og enkeltlinjer.
Disse kryssene er alle samlet.
Leser du opp og ned på denne måten,
ender du opp med alle enkeltlinjene samlet.
Disse vertikale linjene er sammen, og så går du tilbake til kryss.
Disse enkeltlinjene er rutene jeg tror stemmer overens med sporingen.
Det er tiden en gang rundt vintersolverv.
Hvor smart kan man bli? Det er utrolig.
Det er ikke bare rutenettet.
Dr. Davis mener nesten all den forhistoriske kunsten sporer solen.
Det er mange konsentriske sirkler og annet som ser ut til å være solen.
De peker spesifikt mot vintersolverv og går hele veien rundt til sommersolverv.
Mer vestvendt kunst markerer jevndøgnene.
Det viser igen at de nærmest var besatt av solårets viktigste øyeblikk.
Ja, helt klart.
Dette kan være det eldste beviset som er funnet noe sted i Amerika
på at mennesker holdt øye med himmellegemer.
Så dette er på en måte en enorm maskin
som sporer tidens gang?
Jeg tror det. En slags almanakk skrevet i bilder.
Dette viser en vitenskapelig tankegang
blant kunstnerne, som om de observerer visse hendelser og øyeblikk på himmelen…
…og begynner å forstå tidsvitenskap
og dermed evnen til å forutse hva som ville skje
på bestemte datoer i fremtiden.
Så det var et slags forskingsprosjekt?
Helt klart.
Selve kunsten ser veldig sjamanistisk ut. Det er bare inntrykket jeg får.
Tror du sjamaner gjorde dette?
Det er mulig.
De hadde flere jobber, forskere, leger, alt mulig.
De har vanligvis hellig kunnskap, sånt som stjernenes bevegelser.
Ser du det på mange steder i Amerika?
Ja, kunnskap om sånn bruk av astronomi fins overalt her.
Så mayaene…
…og andre kulturer ser ut til å bruke dette.
I sørvest i USA hadde vi høvdinger som var solvoktere.
Kunnskapen ser ut til å strekke seg langt tilbake i tid
til en dyp forståelse som hadde spredt seg i store deler av Amerika.
Denne besettelsen av himmelen
er bare ett av mange tilbakevendende temaer
jeg har støtt på gjentatte ganger overalt i Amerika.
Idéer som spiller en sentral rolle i min 30-årige søken
etter en glemt episode i menneskenes historie.
Hvor kom disse idéene fra?
For meg er det tegn på en fjern felles kilde
at disse idéen har filtrert ned gjennom mange ulike kulturer,
men at selve idéene er ganske intakte.
Med mindre det er en ekstraordinær, utrolig tilfeldighet,
er det en arv fra den fjerneste oldtid som ble bevart, videreført og utviklet
av flere ulike kulturer overalt i Amerika.
En arv som kanskje ble etterlatt av et sjøfarende folk
i stand til å krysse hav så vide som Stillehavet,
tusenvis av år før forskere godtar at sånne reiser var mulige.
En kultur som forsto å utnytte plantenes kraft
for å skape sinnsbedrende visjoner
av geometriske mønstre og møter med fantastiske vesener.
Visjoner av så stor betydning at de ble grunnlaget for kunsten deres.
En kultur som delte kunnskapen sin
om hvordan man bygger teknologisk avanserte bygg,
om de bygges i stein
eller lages av selve jorden.
Bygg med stor åndelig betydning, designet for å forbinde jord og himmel,
og feire sjelens reise til livet etter døden.
Jeg vil antyde at disse religiøse og åndelige motivene de har felles,
som fins overalt i verden,
er blant de beste bevisene for en tapt forhistorisk sivilisasjon
som vi noensinne vil finne.
Herregud. Vi konfronterer alle misoppfatninger fra barndommen
om verdenshistorien.
Historien om Amerikas befolking endrer seg.
Jeg roser vitenskapen for det.
Det er vitenskapelig arkeologi som avslørerer denne nye informasjonen.
Det jeg sier, er at gamle idéer nå skyves til side.
Det er tydelig at ting bare blir eldre.
Hva blir det neste beviset vi finner?
Tekst: Kristján J. K. Steinarsson