PALENQUE Mexico
I dag er en særlig dag i maya-kalenderen.
Det er forårsjævndøgn, hvor solopgangen indvarsler
ikke bare en ny dag, men en ny livscyklus.
Da solen står op over trægrænsen, oplyser den et af Palenques mest prægtige templer.
Det her er Solens Tempel, et meget passende navn.
At sidde her, badet i lys, er et privilegium.
Det knytter spiritualitet og videnskab sammen på en måde,
der er glemt af verden i dag.
På visse vigtige tidspunkter af året, og dette er en af dem,
gør den opgående sol mere end at oplyse templets trappe.
Maya-arkitektur er et skatkammer af gammel viden,
som forbinder himmel og Jord.
Undervejs førtes solens lys gennem særlige gange ind i det indre rum,
som var indrettet til netop det.
Ved vintersolhverv, står solen op over en ruin på en bjergtop…
…og oplyser templet gennem en åbning,
hvor vi kan forestille os en præst vente på at blive badet i lys.
Seks måneder senere, ved sommersolhverv,
og kun på den dag, rammer sollyset en anden pyramide,
før en lysstråle rammer et indre hjørne…
…mens solen ved begge jævndøgn står op over en menneskeskabt lavning
ved den østlige horisont, og igen stråler den gennem en døråbning.
Og det i en så præcis vinkel, at den i 40 minutter
dramatisk oplyser endnu en indre niche.
Blandt mayaerne må et så storslået skue have indgydt ærefrygt i dem, der så det.
Og det er ikke kun noget særligt for oldtidens mayaer.
Palenque rummer megen symbolik.
Forfædredyrkelsen i Palenque blev afbildet i arkitekturen
og i det ændrede landskab.
Det knytter sig til nutidens befolkning.
I Palenque er mayakulturen stadig meget levende.
Mayapræst Nicolás López Vázquez har udført ceremonier her
i årtier.
Det ritual, som foregår lige nu, repræsenterer forårsjævndøgnet.
Jævndøgn var meget vigtige.
Det var derfor, de opførte templerne.
De knytter forbindelse til hele planeten.
Hele tempelanlægget ser ud til at være opført
som et redskab til at opdage og skildre universets forunderlige harmoni.
Hvad var formålet med deres intense fokus på himlen?
Og hvordan opnåede de deres avancerede astronomiske viden?
Er vi mon vidne til en arv, som er overleveret af en ældre civilisation?
En, der efterlod sig spor af sin store viden overalt i Amerika?
Ancient Apocalypse AMERIKA
KAPITEL VI
Palenques centrum er domineret af dets mest imponerende bygningsværk.
Paladset.
Og denne spændende bygning hæver sig over det.
Den er unik i Maya-verdenen, et tårn i flere etager.
De lærde er uenige om formålet med dette tårn.
Det mest forvirrende er taget.
Taget, vi ser i dag, er en helt moderne og muligvis unøjagtig rekonstruktion.
Fotos fra udgravningen viser tårnet i ruiner uden et tag.
Var der et tag i oldtiden?
Det oprindelige tårn kan have haft en observationsområde øverst.
Det ville forklare det, man fandt her.
Der er et rum med glyffer,
som repræsenterer den nok vigtigste planet for mayaerne, nemlig Venus.
Forskere har gennem mayatekster fået bekræftet,
at dette symbol repræsenterer den klareste planet på nattehimlen.
Kan dette tårn være blevet bygget specifikt til brug for astronomer?
Det synes, som om det var tiltænkt iagttagelser af himmelrummet.
Man ville ikke forvente et tårn, der blev brugt til at betragte himlen,
skulle have et tag.
Og Venus-glyffer inde i tårnet tyder på, at det var det, det blev brugt til.
Men af alle himmellegemer på himlen, hvorfor så lige Venus?
Det kan have noget at gøre med en af mayaernes største mytologiske skikkelser.
Maya-kosmologiens guder og gudinder havde ofte sært menneskelige egenskaber.
Nogle gange betagende eller skræmmende eller meget mystisk.
Guden Kukulkan, som engang var et menneske,
indeholdt ikke blot alle de egenskaber, men var kendt som den klareste planet.
Traditionen siger, at Kukulkan ankom efter en stor katastrofe.
Ledsaget af sine tjenere.
Han var en klog lærer, som underviste i lovgivning,
hvordan man organiserer en civilisation, dyrker majs,
og bygger store monumenter i sten.
Selv efter at han forlod dem, blev Kukulkan tilbedt på himlen.
Han manifesterede sig i form af den planet, vi i dag kalder Venus.
Rundt om i maya-verdenen er der andre fremstillinger af Kukulkan.
Og på et ikonisk sted mindes han i forbindelse
med det betydningsfulde øjeblik, forårsjævndøgnet.
I Chichén Itzá på Yucatán, ved Kukulkans tempel
ser vi en pyramide,
hvis nordlige trappe er udsmykket med et stort slangehoved.
Og en glat balustrade uden udsmykning går op langs med trappen.
Men ved forårsjævndøgn, når solen går ned…
…gør pyramidens placering, at den kaster sin skygge
på trappen og danner silhuetten af slangens krop.
Slangens hoved fuldendes nu
med en bølgende slangekrop i form af skyggen.
Det er en manifestation af Kukulkan.
I andre dele af Mexico var han ikke kendt som Kukulkan,
men måske mere berømt som Quetzalcoatl.
Alle navnene betyder "den fjerede slange".
Man kan forestille sig Kukulkan som en rejsende,
der brugte et passende lokalt navn forskellige steder.
Vi har mødt en lignende skikkelse i Peru, hvor han blev kaldt Viracocha.
I Mesopotamien var han kendt som Oannes, og i Egypten var han Osiris.
Men historierne er de samme.
Mægtige skikkelser, der kom efter en global katastrofe…
…og skænkede oldtidens folk civilisationens gaver.
At mayaernes forbandt deres civilisations helt med planeten Venus
kan forklare en af mayaernes særegne besættelser.
Nemlig at følge den planets vandring på nattehimlen.
Deres studier af Venus er slående.
En gang hver 584. dag ser man Venus stige op det samme sted.
Mayaerne havde en helt præcis beregning af det,
der kaldes Venus' genkomst.
Og det kunne de regne ud takket være en af mayaernes største bedrifter.
En, der som de utrolige stenbyggerier i oldtidens Peru
og farmakologien i oldtidens Amazonas…
…kan være en del af en vidensarv overleveret fra en fjern fortid
af en mystisk civilisation.
Dr. Edwin Barnhart har kortlagt og studerede Palenque i over 25 år.
Han er en af de meget få i verden, der kan læse de gamle maya-skrifter.
Vi læser glyfferne oppefra og ned i dobbelte kolonner.
Man læser fra højre til venstre i de to første kolonner.
Så går man til tredje og fjerde og læser. Det er rækkefølgen.
Hvordan er det talsystem, som mayaerne anvender,
sammenlignet med det, vi anvender i dag?
Vores systemer er ret ens. Vi bruger titalssystemet. Decimalsystemet.
Vi kan skrive et hvilket som helst tal.
Ja, næsten i det uendelige med ti tal.
Vi har et nul og så fra et til ni.
Og når vi når ti, sætter vi et nul på enernes plads og et på tiernes plads.
De bruger et tyvetalssystem.
Det ligner morsekode. Streger og prikker.
Der er en skalglyf, der står for nul.
En prik betyder en. En streg betyder fem.
Og når man har tre streger og fire prikker, angiver det 19.
Når de skrev 20 satte de et nul der og en prik på tyvernes plads.
Det er et positionstalsystem, som gjorde matematik på et andet niveau muligt.
Vores system kan regne i det uendelige, men det kræver ti symboler.
Mayaerne kunne det samme med tre symboler.
Så i den henseende er deres system langt mere elegant end vores.
Ikke alene anvendte mayaerne nullet, de kendte også til decimaler.
Og på et tidspunkt, hvor de gamle grækere og romere ikke kendte til nogen af delene.
Deres system var genialt. Romerne kunne meget,
men deres talsystem duede ikke, så de brugte kugleramme.
Mayaernes avancerede talsystem var ikke bare en smart måde at tælle på.
For deres astronomer var det nøglen til at kunne beregne bevægelser
af himmellegemer som Venus, Solen, og Månen med forbløffende nøjagtighed.
Og samme matematiske viden var afgørende
for deres mest imponerende opfindelse.
De gamle Maya mest forvirrende præstation
var deres utroligt præcise system til at måle tid.
De anvendte det i et af historiens mest omfattende kalendersystemer.
Kalenderen er jo meget indviklet.
Kan du forklare den for mig? Hvad er det med maya-kalenderen?
-Kalenderens solår består af 365 dage. -Javel.
Den kalender, de benyttede mest, består af 260 dage,
men så har de en langtællingskalender, der er en lineær tidsberegning.
Mayaerne beregnede nøgledatoer ved hjælp af tre kalendere.
Hver havde sit eget formål.
Deres hellige kalender bestod af en gentagelsescyklus på 20 grupper
bestående af 13 dage, i alt 260 dage.
En anden kalender fulgte solåret,
men bestod af 18 grupper på hver 20 dage
med yderligere fem til at fuldføre et 365-dages-år som vores.
Når de anvendtes sammen, gav disse to kalendere et unikt navn hver dag
over en 52-årig periode, hvorefter det begyndte forfra.
Men det, der gjorde maya-systemet helt unikt, var deres tredje kalender.
Langtællingskalenderen, som målte meget længere tidsperioder.
Fortæl mig om langtællingskalenderen. Hvordan fungerede den?
Hvad er dens formål?
Det er meget interessant, fordi mayaerne er meget cykliske.
Det er den eneste af deres kalendere, der er lineær.
Den kan gå frem og tilbage i tiden i en lige linje i det uendelige.
Langtællingskalenderens symboler måler
ikke kun år, årtier eller århundreder, men årtusinder.
Den strækker sig langt frem og tilbage.
Har det meste af det, vi kan læse i maya-teksterne, med kalenderen at gøre?
Ja. Her er et perfekt eksempel. Når vi ser på siden her,
er de streger og prikker, man ser, kalenderoplysninger.
Alt i alt er to tredjedele af mayaernes tekstkorpus kalenderglyffer.
En forklaring på denne besættelse er
at de troede, at verden gennemgik gentagne cyklusser af skabelse og ødelæggelse.
Og at de levede i den fjerde cyklus.
Det minder om oldtidens hopier, der også mente, at de levede i den fjerde verden.
I modsætning til dem kunne mayaerne sætte bestemte datoer på deres cyklusser.
Med langtællingskalenderen.
-Hvad handler det her om? -Det er et smukt billede.
Et af de få, der fortæller os præcis, hvad datoen var for den fjerde skabelse.
Der står 13-0-0-0-0.
Næste dag nulstilles det. Og det ville være 0-0-0-0-1.
Hvad er det i vores dateringssystem i dag?
-3114 f.v.t., den 13. august. -Javel.
Det er begyndelsen på vores nuværende verdensalder.
Ja. Og tanken…
Hvorfor begyndte den i år 3114 f.v.t.?
Det er noget, som de største hjerner efter et århundrede stadig ikke kan svare på.
Jeg finder den dato ret spændende i sig selv,
eftersom mange gamle civilisationer, ifølge de arkæologiske optegnelser,
havde deres begyndelse netop da.
I Egypten omkring 3000 f.v.t.
-Sumer, en lignende tidsperiode. -Ja. Og Asien med.
Det er, som om verden vågnede da, og mayaerne valgte den dato.
Interessant.
Hvornår mon systemet begyndte?
Hvor langt tilbage kan vi spore oprindelsen til disse beregninger?
Det er et vanskeligt spørgsmål.
Men da nogen huggede det i sten, var det ikke deres første forsøg.
Hvad er den ældste dato, du har fundet?
Der er flere. En af dem går 33.000 år tilbage.
En anden fører til en bestemt dato.
Den fører os præcis fem millioner år tilbage.
-Fem millioner år? -Ja. Du kan regne det ud.
Jeg tror, at hensigten var at skildre,
at tiden er uendelig.
Udover de datoer er der en nøglespiller i nattehimlens drama,
der hele tiden dukker op i teksterne. Venus.
Samme planet, som er forbundet med maya-guden, Kukulkan.
Så Venus er integreret i mayaernes kalendersystem.
De følger den konstant.
Der er faktisk 104 forskellige grupper bestående af fem Venus-cyklusser,
som de satte sammen, så man kunne spore Venus korrekt.
Mayaerne var besat af kosmos, og mayaerne var besat af tiden.
Disse to emner er grundlæggende for maya-kulturen.
Disse to besættelser afslører, at mayaerne beregnede
og havde en dyb forståelse af vores planets oldtid.
Så de kunne det, som moderne computersoftware kan.
-Ja. -Hvordan kunne de det?
Jeg tror, at de hører til oldtidens største matematikere.
De blev ved med at skrue på tallene.
De foretog beregninger på millioner af dage.
Når de anvendte en sådan datering, må man spørge, hvorfor var det nødvendigt?
Det er jo rene formodninger.
Når vi arkæologer skal være helt ærlige, er det hele jo formodninger.
Vi arbejder på teorier. Der er meget få kendsgerninger.
Jeg har en teori, som også bygger på formodninger.
Maya-kalenderen synes at være en anakronistisk genstand.
Den fremstår som en arv, som Mayaerne modtog
fra en kultur, der havde brug for disse enorme tal.
En glemt civilisation, som videregav sin viden om tidens cykliske natur.
De indkodede den i myter og traditioner,
som mange årtusinder senere kom til udtryk
i mayaernes gådefulde kalender.
Men hvorfor?
Svaret har alt at gøre med mayaernes tanke om verdenstidsaldrenes forgængelighed.
Jeg betragter maya-kalenderen som en computer til beregning
af afslutningen på en tidsalder.
Maya-kalenderen regner med gentagne ødelæggelser og genskabelser af verden.
Gentagne tidsaldre, der kommer og går.
Det passer ikke, at mayaerne troede,
at verden ville gå under den 21. december 2012.
Men de forudså en tid med stor uro og omvæltninger,
som skulle finde sted omkring vores tid.
Tidsalderens slutning forudsiges til et sted i en periode på 80 år
fra omkring 2000 til 2080.
Og det er jo vores oplevelse af verden nu.
Vi lever i en tid med kaos, uforudsigelighed og forandring.
Kan Maya-kalenderens dato for afslutningen på denne tidsalder være præcis?
Måske skulle vi se op mod himlen og følge stjerner og planeter, som de gjorde,
hvis endnu en verdenskatastrofe er nært forestående.
Men mayaernes interesse for himlen gik videre end til at forudsige fremtiden.
Der er beviser på det her i Palenque, som dr. Barnhart nu vil vise mig.
Herude er et perfekt sted, hvorfra man kan se horisonten.
På den sydvestlige udkant af et torv overfor Solens Tempel,
viser Barnhart mig endnu et prægtigt bygningsværk.
Nemlig Bladkorsets Tempel.
Det stammer fra omkring år 692.
På bagvæggen indenfor venter et sært udskåret vægmaleri.
De lærde mener nu, at det omhandler maya-religionens centrale mysterium.
Mysteriet om, hvad der sker med os efter døden.
Vi står her foran et enestående vægmaleri.
Jeg har svært ved at tolke det.
Hvad mener du, at det handler om?
Det er jo meget omfattende. Det er gennemsyret af ikonografi.
Der er bladkorset, hvor man ser løvet titte frem.
Der er to skikkelser på hver side.
Vægmaleriet viser den afdøde hersker, Pakal, til højre,
Han var Palenques grundlægger og hersker.
Han er iført begravelsesklædning.
Det antages, at det er hans søn og efterfølger, Kan Balam, til venstre.
Der er Kan Balams ansigt.
Hans portræt ses overalt i byen. Vi ved, at det er ham.
Han er stor og høj, Kan Balam.
Jeg tænker på ham. Vi har meget historie om hans liv.
Vi ved, at hans far var den mest berømte konge i denne by.
Og han blev kåret som arving, da han var seks år.
Hans far døde først som firsårig.
Han måtte vente, til han blev 48 med at blive konge.
Han var utrolig veluddannet indenfor matematik, arkitektur,
astronomi, men også religion og mytologi.
Denne gruppe, de tre storslåede templer, er hans prestigebyggeri.
Han har nok planlagt det her i 30 år af sit liv.
Endelig kunne han bygge det.
Det er højdepunktet på mayaernes videnskabelige præstation.
Der er numerologi. Der er matematik. Der er astronomi.
Budskabet i vægmaleriet er, at at sønnens gerninger og ritualer
er afgørende, hvis faderen skal sejre på rejsen til det hinsides, som nu venter.
De er adskilt af et ikon, der har betydning.
Her er vores verdenstræ med Solgudens ansigt midt i det.
Træet er også vejen mellem denne verden og det hinsides.
I nogle sammenhænge er det Mælkevejen.
Spiller Mælkevejen en rolle som en slags sjælesti? En rejse efter døden?
Ja. Det, som de to personer interagerer med
er forbindelsen mellem de to verdener.
Forestillingen om et spring op til himlen, til Mælkevejen,
og en rejse, der foretages efter døden er meget stærk blandt mayaerne.
Det bemærkelsesværdige er, hvor udbredt denne opfattelse er.
Mælkevejen som symbol på sjælenes vej findes ikke kun blandt mayaerne,
men blandt mange andre kulturer her.
Absolut. Det er en af de panamerikanske tanker.
Det stemmer. Fra spidsen af Chile og op til Alaska
er de indfødtes tanke den, at Mælkevejen er sjælenes vej
fra denne verden til den anden.
De døde følger den, og shamanerne har magt til at følge den.
Men det er fascinerende, at det er i alle kulturer
at vi kan få oplysninger om Mælkevejen.
Det minder mig om, hvordan Apurinãerne i Brasilien betragter Amazonas' geoglyffer
som var de hellige porte til det hinsides.
Tanken lever stadig i Amazonas. Og det gør den også i maya-verdenen.
-Det kan udspringe af en fælles forfader. -Det tror jeg.
Disse centrale identitetstanker kom nok over med de første mennesker.
Derfor finder vi dem i så mange kulturer, selv om dem i det sydlige Chile
og det nordlige Nordamerika ikke havde kontakt.
-Men de deler en fælles arv. -Og der er mere end bare Mælkevejen.
Der er flere grundlæggende principper.
En af dem er, at Mayaerne nærer kærlighed til shamanismens og forvandling.
Ja.
Der er ingen tvivl om, at maya-kulturen var en shamanistisk kultur.
Jeg tror, at tanken om sjælens rejse efter døden
udspringer af shamanistiske oplevelser.
Er det et tilfælde, at mange af de andre indfødte kulturer af Amerika
og mange gamle kulturer på kloden
har bevaret et næsten identisk syn af sjælens rejse til det hinsides?
Eller står vi overfor en grundlæggende forbindelse,
et stærkt, altovervindende trossystem
som gik i arv til senere civilisationer fra en glemt civilisation?
Det, du har fortalt, har været spændende.
Og når vi ser arkæologiske eksempler på viden om himlen og stjernerne,
så tror jeg, at den viden er ældre, end vi tror.
Ja!
Og du forbinder den tanke til et shamanistisk synspunkt.
Helt sikkert. Alle shamanistiske kulturer er interesseret i stjernerne.
På et tidspunkt kan den interesse blive til en religion.
Kan du uddybe det for mig?
Shamanismen udforsker dødens mysterium.
Hvad sker der, når vi dør?
Forestillingen om, at sjælen forlader kroppen og søger op mod himlen.
Det handler om sjælens rejse efter døden.
Det kan synes, at i vores historie og vores rejse,
når vi vokser op, er døden med.
-Det er enden. -Det er essensen af det hele.
Det er et morbidt emne at tale om, men det er grundlæggende for alle.
Vi skal alle den vej.
Klassisk set er det blevet beskrevet som drivkraften bag vores handlinger.
Ja!
"Jeg skal dø, så jeg gør noget."
Ja. Og det er præcis det, som den shamanistiske lære siger.
At vi skal udnytte livets muligheder godt.
Ja. Det er vores store udfordring.
Fordi den tanke findes over hele verden, især springet op til Mælkevejen,
tror jeg ikke, at det er et tilfælde.
Jeg tror, det er noget, som er videregivet fra en forfædrekultur.
Men hvornår skete det?
Hvor langt tilbage kan vi spore denne shamanistiske tradition?
Som deres iagttagelse af himmellegemer.
Svarene findes måske et af de første steder, jeg besøgte på min Amerika-rejse.
Dybt inde i Amazonas' regnskov ved oldtidens Serra Do Paituna.
SERRA DO PAITUNA
Klippen blev brugt som lærred for enestående kunst.
Og den kunst skal tydes, så vi forstår den bedre.
I et forsøg på at gøre det,
blev arkæolog Christopher Davis grebet af dette gitter fuld af symboler.
Fortæl mig, hvad vi ser her.
Hvordan fortolker du det?
Det er det største billede her. Der er i alt 49 felter.
Den første udfordring var at se,
om det skulle betragtes fra venstre mod højre eller omvendt.
De gamle malere efterlod vist et spor.
Her ser man et slangebillede.
-Så der er et billede af en slange der. -Ja. Her i gult.
Slangen viser det os, hvordan vi skal læse det.
Nemlig. Det mønster, der dukker op for mig, ses,
når gitteret læses i et sinusmønster fra bunden.
I et sinusmønster læses felterne op i en kolonne og nedad i den næste,
og så op igen, ligesom slangen.
Men hvorfor?
Da dr. Davis så mod vest, bemærkede han et hak i stensøjlen i nærheden.
Hvis man står lige foran og kigger mod baggrunden,
ser man et stenvindue, som den nedgående solen står over.
Og til sidst krydser den stenvinduet.
Så måske foretog de beregninger af solens bane.
Dr. Davis kalder det en solnedgangstæller.
En genial måde at følge solens bevægelser på over tid.
Den er skabt for mere end 13.000 år siden under sidste istid.
Hvordan fungerer det?
Jeg ser krydser og enkelte linjer.
Krydserne her er samlet.
Hvis man læser op og ned på denne måde…
…så samles linjerne til sidst.
De enkelte lodrette linjer samles, og så vender man tilbage til krydserne.
Jeg tror, at lodrette linjer er de felter, som viser solen fanget i vinduet.
-Det har været omkring vintersolhverv. -Det er jo fantastisk.
Det er ikke kun gitteret.
Dr. Davis mener, at næsten al den forhistoriske kunst her følger solen.
Der er mange koncentriske cirkler og symboler, der synes at være solen.
De er tydeligt rettet mod vintersolhverv og snor sig om mod sommersolhverv.
Anden kunst, som er vendt mod vest, markerer jævndøgn.
Det viser igen det næsten besatte fokus på solårets nøglebegivenheder.
Bestemt.
Det her kan være de tidligste beviser, som er fundet noget sted i Amerika,
der viser målinger af himmellegemer.
Så på en måde er det her et stort maskineri til at følge tidens gang?
Jeg ser det som en almanak, der er skrevet med billeder.
Det viser en videnskabelig tankegang blandt kunstnerne.
Det er, som om de observerer særlige hændelser på himmelhvælvet.
De får styr på forståelsen af tid.
Og dermed evnen til at forudsige, hvad der ville ske på bestemte datoer i fremtiden.
-Så det var et videnskabeligt projekt? -Ja, helt sikkert.
Selve kunsten ser meget shamanistisk ud. Det er bare mit personlige indtryk.
-Har shamaner arbejdet på det her? -Det er muligt.
De havde flere hverv. Videnskabsfolk, læger, alt muligt.
De besidder normalt hellig viden, som om stjernernes bevægelser.
Ser du det udbredt i hele Amerika?
Ja. Viden om at bruge astronomi på denne måde ses overalt her.
Så mayaerne og andre kulturer synes at anvende det her.
I det sydvestlige USA var høvdinge solobservatører.
Så den kundskab går langt tilbage.
Til en dyb indsigt, som havde bredt sig i store dele af Amerika.
Denne besættelse af himlen er blot et tilbagevendende tema.
Jeg har set det igen og igen over hele Amerika.
Tanker, der spiller en central rolle i min 30-årige søgen
efter en glemt periode i historien.
Hvor stammer de tanker fra?
For mig tyder det på en fjern, fælles kilde.
Tankerne er sivet ned gennem mange forskellige kulturer,
men tankerne er forblevet intakte.
Medmindre det er et helt utroligt sammentræf,
ser vi en arv, som er overleveret
fra den fjerneste oldtid og blevet bevaret og videregivet og udviklet
af mange forskellige kulturer i Amerika.
Måske en arv fra et søfarende folk, der kunne krydse oceaner som Stillehavet
tusinder af år før man mener, at sådanne rejser var mulige.
En kultur, der forstod at udnytte planters kraft
og skabe psykedeliske syner…
…af geometriske mønstre og møder med fantastiske væsener.
Syner med så stor betydning at de blev grundlaget for deres kunst.
Og en kultur, der delte sin viden om, hvordan man skaber bygningsværker.
Om det så er opført i sten eller dannet af jorden selv.
Bygninger med stor åndelig betydning, der knytter jorden til himlen.
Og hylder sjælens rejse til det hinsides.
Jeg mener, at disse fælles religiøse og åndelige motiver,
som ses i hele verden,
er blandt de bedste beviser på en glemt civilisation…
…som vi nogensinde vil finde.
Vi tager fat i alle barndommens misforståelser
om verdenshistorien.
Historien om Amerikas folk ændrer sig, og det giver jeg videnskaben æren for.
Det er videnskabelig arkæologi, som afdækker den nye information.
Jeg siger bare, at gamle opfattelser skubbes til side.
Alt bliver hele tiden ældre.
Hvilke nye beviser dukker nu op?
Tekstet af: Aage Brock