Ha valaki nem ismerne, Graham Hancock vagyok.
Egy elveszett, őskori civilizáció lehetőségét kutatom
immár több mint 30 éve.
A régészek azt állítják, ha lett volna egy elveszett civilizáció,
már megtalálták volna.
Én egyáltalán nem értek egyet.
Most folytatom a küldetésem…
a világ egy olyan részén, amivel a történészek ritkán foglalkoznak.
A legrégebbi dátum 13 200 évvel ezelőtti.
Felfedezzük a világ legérdekesebb ősi csodáit.
Van numerológia, matematika, asztronómia.
Ezt elveszett technológiának tekinthetjük.
Új felfedezéseket teszünk.
Az lehetetlen.
Gyerekként mindig úgy gondoltam, hogy az idővonal nem stimmel.
Volt egy radikális, új elképzelésem.
Az elveszett jégkorszaki civilizáció felfedezésének kulcsa lehet itt,
az amerikai kontinensen?
EMBEREK AZ EMBERISÉG ELŐTT AZ AMERIKAI KONTINENS
I. FEJEZET
A kutatás a gyökereink
és a civilizáció keletkezése után
alapvető fontosságú ahhoz, hogy értsük, mit is jelent embernek lenni.
De ez része az emberi természetnek.
Ha meg vagyunk győződve arról, hogy valami nem létezik, nem is keressük.
A kezdetek utáni kutatásom ide vezetett,
Észak-Amerika egyik legelképesztőbb helyére.
White Sands.
WHITE SANDS ÚJ-MEXIKÓ
Ez a zord szépség és idegenség földje,
ami több ezer éve rejteget egy titkot,
amire most fény derül, és ami átírja az amerikai kontinens őstörténetét.
Az 1990-es évekig azt tanultuk, hogy a jégkorszak derekán
az emberek Észak-Ázsiából Alaszkába vándoroltak a Bering-földhídon át,
aztán úgy 13 500 évvel ezelőtt
dél felé indultak egy jégmentes folyosón, mielőtt szétszéledtek a kontinensen.
Az elképzelés olyan sokáig tartotta magát,
hogy csupán néhány régész keresett nyomokat egy korábbi vándorlásra.
Nagyon sokáig élt az a hit,
hogy 13 500 évnél régebbi emberi jelenlét nyomaira nem fognak bukkanni.
Kiderült, hogy az elképzelés téves volt. Nagyon is.
A White Sands Nemzeti Park erőforrás-menedzsere, David Bustos
2005-ben kezdett itt dolgozni…
ERŐFORRÁSPROGRAM-MENEDZSER
…hogy megoszthassa másokkal az ősi vadon és vadvilág iránti szenvedélyét.
De hamarosan valami más nyomába eredt,
ami elsőre őrültségnek tűnt.
Azt hiszem, úgy 2006-ban hallottam egy történetet egy nagylábú lábnyomáról.
Egy hivatásos prémvadász találta meg ezeket az elképesztő nyomokat.
A leírása szerint 56 centi hosszúak és 20 centi szélesek voltak.
- Igen. - Mi lehet? Egy nagylábú.
Sokan szívták a vérét. Mert nagylábú nem létezik.
- De azt gondoltam: „Én láttam ezeket.” - Igen.
Ezért kimentünk, és amikor feltártuk a lábnyomokat,
elképesztő karomnyomokat láttunk.
Egyértelmű, hogy nem nagylábú volt.
Egy óriás földi lajhár hatalmas lábnyoma volt.
- Azok voltak. - Óriás földi lajhárok.
Tudták, hogy a nyomok régiek lehetnek.
Az óriás földi lajhárok úgy 11 500 évvel ezelőtt haltak ki.
Később David és a csapata a közelben még nagyobb nyomokat talált egy mamuttól,
ami szintén rég kihalt.
A lépéshossz helyenként majdnem négy méter volt. Egészen elképesztő.
Kicsit távolabb óriástevére bukkanhatunk, a nyugati tevére.
Néha óriásfarkast is látni.
Ezek egy megafauna nyomai,
óriási emlősöké, amik az utolsó jégkorszak végén hirtelen eltűntek.
Sok nem több összetömörült homoknál,
több ezer évnyi üledékréteg alá temetve,
amíg az erózió újra a felszínre nem hozta őket.
Az ősi mamutnyomok között
David más, izgalmas nyomokat is talált.
A kollégáival úgy döntöttek, közelebbről is megnézik őket.
Amikor feltártuk a lábnyomokat,
nagyon szép lábujjlenyomatokat láttunk a szélén.
- Emberi lábnyomok? - Igen, azok.
És úgy tűnik, a megafauna korából.
Elképesztő volt.
- Hihetetlen. - Igen.
A megkövesedett emberi lábnyomok
a mamutok és óriáslajhárok korában keletkezhettek.
Legalább 11 500 évvel ezelőtt.
És több ezer van belőlük.
White Sandsben van valami meghitt és különleges. Ezek nem eszközök.
Nem egy levágott prédaállat törött combcsontja.
Ezek emberi lábnyomok. Mi vagyunk.
Nagyon közelről és közvetlenül láthatjuk az emberi jelenlétet azokban a nyomokban.
De mikor kerültek oda pontosan?
Milyen régiek ezek a lábnyomok?
Nincs olyan technológia, ami pontosan megmondaná.
Ezért a Nemzeti Park Szolgálat és a Geológiai Kutatóintézet összeállt,
hogy több bizonyítékot keressenek.
És kész aranybányát találtak.
Többrétegnyi állati és emberi nyom a múltból.
És egy vízinövény magjai voltak eltemetve köztük,
lehetővé téve a kormeghatározást.
Meghökkentő eredményt kaptak.
Tudjuk, hogy a lábnyomok több ezer éve,
legalább 23 000-21 000 éve itt vannak.
A White Sandsben felfedezett emberi lábnyomok hatalmas előrelépést jelentenek
az amerikai kontinens benépesülésének megértéséhez.
Megdönthetetlen bizonyítékunk van rá,
hogy a jégkorszakban volt emberi jelenlét Új-Mexikóban,
úgy 23 000 évvel ezelőtt.
Ez mutatja, hogy már jóval azelőtt, hogy a jégmentes folyosó lehetővé tette
a délre vándorlást Amerikában, már éltek itt emberek.
22 860 ÉVVEL EZELŐTT
Ez megváltoztatja az amerikai kontinensek és a világ történelmét.
Ők emberi lények, akárcsak mi,
de őket az idő fátyla rejti.
És a mi feladatunk fellebbenteni azt a fátylat,
és újraformálni a kapcsolatot az őseinkkel és a távoli múlttal.
A lábnyomoknak különleges jelentősége van
a környék őslakos közösségei számára.
Kim Pasqual-Charlie Acoma Pueblóból konzultált a csapattal
erről a felfedezésről.
Meséljen Acoma és a föld kapcsolatáról!
Mióta él itt a népe?
Vannak legendáik vagy szokásaik az eredettörténetükhöz?
Igen. Az eredettörténetünk valahol az északi területeken kezdődik.
És a vándorlásunk történetében, amit generációról generációra meséltek,
az volt, hogy útközben megálltunk itt-ott. Végül itt maradt a népem.
Nagyon sokáig voltunk délnyugaton.
Igen.
Kim és a népe számára
ezek a nyomok többet jelentenek régészeti leleteknél.
Az ősei hagyták itt a nyomaikat.
Jól tudom, hogy ön is segített a keresésükben?
Erre nincsenek szavak.
Eljöttünk megnézni, hol jártak őseink egykor a földön.
És hogy megérintsem a gyermekek apró lábnyomait.
Tudja, ez nagyon megható.
- Érti? Ez… - Igen.
Sajnálom, Graham, de ez…
Néha teljesen elérzékenyülünk.
- Hogyne. - Érti?
De amint a felszínre kerültek a lábnyomok, az erózió, ami a felfedte,
lassan el is pusztítja őket.
Ezek a lábnyomok, amik tanúsítják a népe ősi jelenlétét itt,
szintén sérülékenyek. Könnyedén elveszhetnek.
Tudja, talán úgy 50 év múlva
a következő generáció már nem láthatja ezeket.
- Igen. - De a legendák tovább élnek.
A történetünk folytatódik.
De a kopár táj felvet egy kérdést.
Miért jöttek ide az emberek és az állatok?
Ne feledjék, Észak-Amerika más volt a jégkorszak idején.
A kontinens északi fele jégbe burkolózott.
És Új-Mexikó ezen része nagyon más volt.
Első látásra
ez a hatalmas, bokrokkal és szél formálta dűnékkel tarkított sivatag
könyörtelennek és másviláginak tűnik.
De ha visszaforgatjuk az órát a jégkorszak csúcspontjára,
a feltételek igencsak mások voltak.
A Tularosa-medencében hatalmas frissvíz-tömeg, az Otero-tó volt,
vegetációval körülvéve.
Ősi mamutok, földi lajhárok és tevék jártak ehhez az ivóhelyhez,
hogy füvet és fákat lakomázzanak.
Az emberek pedig követték őket.
A lábnyomok korának meghatározása komplex tudományos probléma volt.
David és szakértő csapata több mint tíz éven át gyűjtötték a bizonyítékokat.
De amikor 2021-ben megjelentették felfedezéseiket a Science hetilapban,
nem csak kedvező fogadtatást kaptak.
MEGKÉRDŐJELEZIK A LÁBNYOMOK KELETKEZÉSI IDEJÉT
Mindent, ami egyedülálló és szokatlan, komolyan alá kell támasztani tudományosan.
Megkérdőjelezték a magok kormeghatározását.
De a csapat más pollen- és üledékminták elemzésével
elhallgattatta a kritikusokat.
Folyik még vita a 23 000 éves dátumról?
Amíg fel nem találjuk az időgépet, addig folyni fog.
De az adatokon túl, ha csak megnézzük,
mamutnyomot látunk
egy-másfél méterrel az emberi lábnyomok felett.
És lentebb még több mamutnyom van,
vagyis a megafauna és az emberek több ezer évig léteztek együtt itt.
A White Sands-felfedezés segít megoldani az őskor egyik legzavarbaejtőbb rejtélyét,
az amerikai jégkorszaki megafauna hirtelen kihalását,
ami 13 000-11 000 évvel ezelőtt történt.
A régészek azt feltételezték, hogy az emberek
levadászták és lemészárolták a megafauna állatait.
Nem tudok olyan vadászó-gyűjtögető népről, ami önként kiirtaná az élelmiszerforrását.
Tehát az elképzelés, hogy az ember volt felelős a megafauna kipusztulásáért,
számomra mindig is bizarrnak hatott.
Az itteni nyomok bizonyítják, hogy az emberek és állatok együtt éltek
legalább 10 000 éven át, mielőtt kihaltak.
Szerintem jobb magyarázat
a jégkorszaki megafauna kihalására
a 12 800-12 900 évvel ezelőtti, globális kataklizma,
a Felső-Dryas.
A globális hőmérséklet hirtelen lecsökkent,
a tengerszint gyorsan emelkedett,
és a földön nagyon hamar rendkívül nehézzé vált az élet.
Ezt az időszakot nevezzük ősi apokalipszisnek.
Észak-Amerikát sújtotta a leginkább,
ami megmagyarázza a megafaunája kihalását
és az itteni emberi történelemben tátongó űrt is.
Teljesen át kell írnunk a kontinens benépesülésének történetét
az új bizonyíték fényében.
A régészek már nem zárkóznak el
a sokkal régebbi emberi jelenlét lehetősége elől.
Csak kapargatjuk a megszerezhető új ismeretek felszínét.
Akik délnyugaton kutatnak,
olyan régi lelőhelyeket fognak találni, mint a White Sands-i.
Kinyitottad a múltba vezető ajtót, amin még senki nem lépett át.
Igen.
A paradigmaváltás nem egy gyors folyamat.
Bizonyítékok kellenek, amik kétségbe vonják a régi elméletet,
és lehetővé teszik, az új lehetőségek felismerését.
Ennek vagyunk most tanúi itt.
Amit a White Sandsben felfedeztek, az egy sokkal nagyobb történet része,
egy globális történeté, ami után már több mint 30 éve nyomozom.
Ha el akarjuk oszlatni a távoli múltunkat övező amnéziát,
sokkal mélyebbre kell néznünk, és messzebbre visszamennünk,
mint eddig bármikor itt, ezen a kontinensen,
ahol az őstörténet idővonala minden új felfedezéssel megnyúlik.
Az új felfedezéseket
nem csak a régészek követik nyomon.
Keanu!
- Graham! - Beszéljünk a múltról!
- Jó. - Miért fontos neked a múlt?
Hát, tudod.
Emlékszem, gyerekként csak kíváncsi voltam.
És ahogy felnőttem,
jött egy mélyen gyökerező tudásvágy:
„Kik vagyunk?”
Igen. Az vezetett ezen a küldetésemen immáron több mint 30 éve,
hogy visszatérjek valamiféle forráshoz.
Minek a forrásához?
Annak, akik vagyunk.
- És az idővonal. - Az teljesen rossz.
Ezért voltak a White Sands-i lábnyomok olyan jelentősek a számomra.
Úgy érzem, a 23 000 év még csak a kezdet.
- Sokkal régebbre kell visszamennünk. - Igen, én is így vélem.
És még csak belekaptunk az elveszett múltunk újrafelfedezésébe.
Bizonyos módon Amerika az a hely, ahol a sztori felfedi magát.
Ez izgalmas elképzelés.
Szerintem az a küldetésed, Graham,
hogy taníts, és megértést hozz, talán.
A gond az amerikai kontinenssel az,
hogy a múltunk nagyon nagy részét elfelejtettük.
És az én szerepem az,
hogy megpróbáljam visszaszerezni az elveszett emlékek egy részét.
Amikor így gondolok a múltra, az izgalmasan hangzik.
Teljesen. Számomra a múlt a rejtélyekről szól, nem arról, amit most tudunk.
Hanem arról, amit nem tudunk. A hatalmas feltáratlan területről.
A még felfedezetlen lehetőségekről.
Igen.
El kell kezdenünk kimondottan bizonyítékok után kutatni
olyan helyeken is, ahol korábban még nem tettük.
A jégkorszak során Észak-Amerika északi része fagyott pusztaság volt.
A trópusi területeken kell keresgélnünk, az Egyenlítő környékén,
meleg, táplálékban gazdag, barátságos helyeken.
Talán nézzünk egy olyan régiót,
amit régészeti szempontból sokáig értéktelennek tartottak,
de ahol az ember múltjának bámulatos titkai
kezdenek most a felszínre törni.
Ez az Amazonas.
AZ AMAZONAS
Egy több mint hatmillió négyzetkilométeres területet látunk,
amit az esőerdő sűrű lombkoronája borít.
Ez a mérhetetlenül nagy terület hatalmas rejtély
az emberiség történetének szívében.
És lassanként kezdünk rájönni, hogy valójában mekkora is ez a rejtély.
A régészek körében évtizedeken át az volt az uralkodó álláspont,
hogy Amazóniában történelmileg csupán
kicsi, vadászó-gyűjtögető félnomád törzsek éltek,
azokhoz hasonlóak, akik manapság is az esőerdő lakói.
De úgy vélem, az uralkodó elképzelés téves.
Brazília távoli, nyugati részébe tartok, Acre államba.
Mint az Amazonas-medence többi részét, ezt is rég elborította a burjánzó esőerdő,
mígnem hatalmas területeket kezdtek felégetni,
hogy szarvasmarhát tenyésszenek.
Az amazonasi esőerdőbe jönni egyszerre üdítő és nyomasztó élmény.
A fáktól lecsupaszított földek
modern kori katasztrófát vetítenek elő, amire nincs könnyű megoldás.
De a földek letarolása olyasmihez vezetett, amire senki nem számított.
Dr. Alceu Ranzivel találkozom.
Paleogeográfus,
aki pályája elején a jégkorszaki Amazonas állatait tanulmányozta.
Bizonyítékot akar mutatni nekem egy máig megoldatlan rejtélyre.
Hullámvasút.
Innen fentről az éppen zajló pusztítás eltéveszthetetlen.
Látható, mekkora területet taroltak le.
- Óriásit. - Igen.
Húsz év alatt az egész erdő el fog tűnni.
De ez az irtás nyitott egy picike ablakot egy hatalmas rejtélyre.
1986-ban dr. Ranzi a terület felett repült el,
és valami váratlan dolgot pillantott meg.
Rio Brancóba mentem egy kereskedelmi járattal.
Igen.
Az ablak mellett ültem.
Ugyanígy néztem a tájat.
És megláttam egy nagy kört.
„Istenem! Mi ez?”
- De a repülő túl gyorsan ment. - Igen.
És eltűnt.
Akkor még nem tudta,
de abban a pár másodpercben dr. Ranzi olyasmit szúrt ki,
ami nem létezhetne, ha igazak az Amazonasról alkotott feltételezéseink.
- Hű! - Bizony.
Hatalmas mértani alakzatok, amik 300 méter szélesek,
és amiket árkok és tömör földhalmok alkotnak.
Ezeket nevezik geoglifáknak.
Fantasztikus a formája. Istenem!
Fantasztikus. És olyan nagy!
És hatalmas.
Óriási.
Igen.
- Gyönyörű. - Gyönyörű.
Egy négyzetet látok, amit egy ovális vesz körbe.
Nézd! Még egy.
Igen. Beborítják a területet.
Beborítják.
Itt is van egy.
Elképesztő.
A tökéletes geometria csak több száz méter magasból látszik.
És ezt valahogyan mégis olyanok alkották meg,
akik lába sosem hagyta el a földet.
Bennem ez mély tiszteletet kelt.
Hogyan tudhatták, miként fog felülről kinézni?
Meghatározó élmény.
Rengeteg templomot, piramist, szent helyet láttam világszerte,
és ez igazán különleges érzéseket kelt.
Nagyon különlegeseket.
Megérinti a szívem.
Valami fenségeset nézek.
Mintha fellebbenne a függöny a Mona Lisa elől.
Hirtelen olyasmit látok, amiről nem is tudtam,
és óriási érzelmi hatással volt rám.
Mintha az ősök közvetlenül szólnának hozzám.
„Nézd, mire vagyunk képesek! Ne becsülj alá minket!
Tudósok voltunk.”
Amikor először beszéltél régészeknek erről a jelenségről, mit mondtak?
Az első egy híres régész volt.
Megmutattam neki a képet,
ránézett, és azt mondta: „Hol van? Az Amazonasnál? Az lehetetlen.”
„Lehetetlen? Nézze a képet!
- Segítsen! Nem tudom, mi ez.” - Értem.
A bizonyíték tagadhatatlan,
és egy Nyugat-Virginia nagyságú földön terül el.
Eleinte azt gondolták, a földhalmok védelemre szolgáló sáncok voltak.
De nincs nyoma, hogy háborúskodtak itt.
És a gödrök a halmokon belül helyezkednek el, vagyis nem sáncárkok.
És nincs rá bizonyíték, hogy ezek települések lettek volna.
Lehetetlen nem spekulálni, amikor az amazonasi geoglifákat nézzük.
Miért? Mert nincsenek írásos dokumentumok a készítőiktől,
amikből megtudnánk, miért emelték ezeket.
Mit gondolsz, mennyi ilyen lehet a teljes területen?
- Több ezer. - Több ezer.
- Értem.
Rengeteg kérdést vetnek fel.
Milyen régiek ezek a mértani alakzatok?
Idősebbek vagy fiatalabbak az őket sokáig elfedő esőerdőknél?
Mennyien működtek közre a létrehozásukban?
Milyen készségek kellettek egy ilyen munka levezényléséhez?
Ez nem valami újdonság volt. Tudták, hogy mit csinálnak.
Sokszor megtették már korábban.
Kíváncsi vagyok, mi járt a fejükben, amikor elkészítették ezeket.
Bizony. Rengeteg erőfeszítés és energia.
A geoglifák építése ellenállhatatlan rejtély,
amit most számos kutató próbál megfejteni.
Immár ismét a földön találkozunk Martti Pärssinen professzorral.
Régész és antropológus a Helsinki Egyetemen,
aki dr. Ranzivel két évtizede keresi a válaszokat.
Egyértelmű, hogy ez egy nagyon komoly jelenség,
nem holmi apróság.
Egy jelenség, ami geometriai ismeretekről
és magas szintű szervezői képességekről tanúskodik.
Már csak azért is, mert sok közülük nagyon bonyolult.
Bonyolult.
Meg kellett tervezni előre, hogyan építsék és szervezzék meg.
Több száz geoglifa vizsgálata után
Pärssinen professzor feltárt egy kulcsfontosságú elemet,
ami utal rá, miféle társadalom építhette ezeket.
Ősi utak kötik össze a geoglifákat.
A környék tele van utakkal.
A vadászók és gyűjtögetők nem építenek utakat.
Nincs szükségük rájuk.
Ilyesmit egy sokkal magasabb szinten gondolkodó társadalom igényel,
és a köztük lévő kapcsolatokra utal.
Vagyis egy igencsak komplex társadalom.
Ha igazam van, Amazóniában eddig nem láttunk ilyet.
Nem, ez meglepetésként ért minket.
Hogy többet tudjanak meg az építőkről,
Pärssinen professzor csapata feltárta a geoglifák körüli területeket,
köztük ezt is, amit Tequinhónak neveznek.
Régészeti szempontból mit találtatok az építmények belsejében?
Tequinhóban 40 000 cserépdarabot.
Ezek a darabok úgy 2000 évesek.
Magukat az építményeket 2500 évesre becsülik.
De a fazekasmunka meglepően kifinomult volt.
- A legtöbb kiváló minőségű. - Igen.
És polikróm kerámia.
A polikróm technika fejlett agyagművességre utal.
Igen, a polikróm kerámia már a civilizáció részének tekinthető.
A többszínű kerámiák váratlan párhuzamot vonnak
egy másik távoli kultúrával,
ami komoly mértani ismereteiről híres.
Az ókori görögökkel.
Általában a történészek és régészek azt mondják,
a görögök az elsők között használtak mértant,
de ez a nézet most felülvizsgálatra szorul.
Igazad lehet,
mert ez a geoglifás kultúra ugyanakkor létezett,
amikor a görög kultúra egy geometrikus kornak nevezett időszakában járt.
ÓKORI GÖRÖG ÓKORI AMAZÓNIAI
Az, hogy két ilyen távoli kultúrának geometrikus művészete volt,
és kifinomult edényeket készítettek nagyjából ugyanakkor,
többnek tűnik véletlennél.
Lenyűgöző, hogy látjuk az ötletek párhuzamos fejlődését
a független kultúrákban.
Igen, pontosan.
Nem arra célzok, hogy a görög és amazóniai kultúrák kapcsolatban álltak.
De talán osztozhattak ugyanazon a tudásörökségen,
amit egy sokkal régebbi civilizációtól kaptak,
ami az idők hajnalán bejárta a földet,
útján hátrahagyva bölcsessége nyomait.
A régészet ezt így magyarázza:
„Ugyanolyan emberi elmével rendelkezünk,
tehát ugyanazokat fogjuk csinálni.”
És azt, hogy ezek ugyanakkor de teljesen eltérő helyszíneken történtek,
ezzel a közös neurológiával magyarázzák.
Viszont én ebben nem hiszek.
A mintákat elnézve ennek egyértelműen van valamiféle háttere.
Ilyesmi nem jelenik meg csak úgy egyik napról a másikra.
Meddig lehet visszakövetni a terület őstörténetét?
Igazolható, hogy ezek különleges helyek voltak
a geoglifák megjelenése előtt?
Ez egy nagyon jó kérdés, mert egy méter feltárása után
a kerámiák eltűntek.
Aztán észrevettem, hogy van még szén.
És egyre lentebb és lentebb ástunk,
aztán mintákat vettünk a szénizotópos kormeghatározáshoz,
és kiderült, hogy a helyszínek közül sokat
már 10 000 éve is használtak.
Jóságos ég! Hű! A távoli múltban.
- A távoli múltban, igen. - Lenyűgöző.
2500 ÉVVEL EZELŐTT
Vagyis 10 000 évvel ezelőtt, nem sokkal a jégkorszak vége után
ezek a helyszínek látszólag
komoly jelentőséggel bírtak az őket meglátogatók számára.
Ez tovább árnyalja a képet.
Bizonyos értelemben, amit most látunk, az az utolsó megtestesülése
a földdel való igencsak hosszú kapcsolatnak,
egy hosszú távú projekt.
Bizonyítékunk van egy jól szervezett, kifinomult őslakos civilizációra,
ami egy fejlett civilizáció kezdeményezőkészségével bír.
Ez a kutatás valóban úttörő jelentőségű
ahhoz, hogy megértsük az emberi történelmet.
Újra kell gondolnunk az összes elképzelésünket az ősi Amazóniáról
és az ősi civilizációkról.
Számomra ez az elmúlt 100 év egyik legizgalmasabb felfedezése.
Ez tényleg különleges.
De a munka korántsem ért véget.
Ismerünk egy olyan jelenséget, aminek létezéséről 20 éve még nem tudtunk.
A következő kérdés az, hány ilyen van?
Hány ilyen építmény létezik valójában?
Eddig több mint 1000 geoglifát fedeztek fel
csak az acrei régióban.
A reptértől 13 kilométerre
Pärssinen professzor reméli, növelheti ezt a számot
az erdő egy feltáratlan részén
a Fazenda Cipoal nevű geoglifa közelében.
Az ismereteink megálltak az erdő szélén,
és most tudni akarjuk, mi van ott.
Hogy kiderüljön, mi van a fák alatt,
a csapat egy olyan eszközt használ, ami átlát rajtuk.
Ez a LiDAR.
Ezzel a rendszerrel kiszűrhetjük a növényzetet,
és a felszínről kapunk eredményeket.
Ily módon lesz egy pontos topográfiai térképünk.
A LiDAR-ral láthatjuk, mi van a lombkorona alatt
a fák elpusztítása nélkül.
Nem kell kiirtani az esőerdőt vagy tönkretenni bármit.
A vadászathoz Fabio de Novaes Filho is csatlakozik,
aki a drónra szerelt LiDAR-rendszerével méri fel az erdőt.
Nyolcvan méterre fogunk repülni…
FÖLDMÉRŐ
…Talán felvehetünk 100-200 pontot négyzetméterenként.
Kiváló.
A tereprajz nagyon pontos lesz.
Az eszköz lézersugarakat bocsát ki a levelek közé,
érzékelve a szintkülönbségeket.
Az adatokból aztán elkészítik a táj 3D-s térképét,
felfedve mindenféle anomáliát.
Ezek a drónok megváltoztatják a régészetet.
Míg a csapat megnézi, mi rejtőzik a lomborona alatt,
én egy másik kérdést vizsgálok.
Miért építették a geoglifákat?
A régészeti ásatások nem adnak választ rá, hogy miért hozták létre őket.
De az őslakosoknak olyan tudása és emlékekei vannak,
amik rávilágíthatnak, mi a jelentősége és jelentése ezeknek a sáncoknak.
A Jaco Sá nevű geoglifánál vagyok, hogy az őrzőivel találkozzak.
Antônio Apurinã az apurinã törzs tagja, és a FUNAI-nál dolgozik,
Brazília őslakosügyi szervezeténél.
Az apurinã olyan nép,
amelynek eredete szorosan kötődik a természethez, a földhöz.
Mit gondolnak az apurinãk ezekről az építményekről?
Milyen érzései vannak?
Olyan helyen állok…
amit mélységesen tisztelek.
Számunkra ez szent hely.
Nem háborús építmény, nem védekezésre szolgált.
Valamiféle kulturális dolog kifejezésére épült.
Ha a mértani alakzatoknak nincs gyakorlati funkciója,
a létrehozásukra fordított erőfeszítés magasabb célokat sugall.
Talán találunk nyomot az apurinãk spirituális hagyományaiban.
Amit itt látunk,
szinte mintha az apurinãk körbeállnának,
amikor táncolnak és tisztelegnek egy elhunyt főnök, egy sámán
vagy egy fontos falusi emléke előtt.
Úgy tekintünk erre a helyre, mint ami üdvözöl majd minket,
amikor elhagyjuk ezt az anyagi világot.
Ez a nézet nagyon erősen tartja magát az őslakos kultúrákban
az Amazonas-mentén napjaikban is,
hogy a halálunk után a lelkünk útra kel,
végső soron egy túlvilági létezés felé.
Ez az elképzelés világszerte él,
és mindenféle építményeket emeltek, hogy segítsék a lélek útját a halál után.
Vegyük a piramisokat!
Nem tudok egyetlen piramis alakú építményről sem
sehol a világon, aminek ne lenne köze
a halál és a lélek túlvilági utazásának gondolatához.
Ez különösen nyilvánvaló az ősi egyiptomi piramisoknál,
és ugyanilyen egyértelmű az amerikai és mexikói piramisok esetén.
Érdekes volt megtudni Antôniótól,
hogy az amazóniai geoglifák célja hasonló lehetett
azok számára, akik több ezer éve megalkották őket.
Visszatérve a reptérre, ideje kideríteni, hogy a LiDAR-mérésünk
feltárt-e még több ilyen szent helyet a lombkorona alatt.
Fabio, kérlek, mondd el, mit találtál!
A LiDAR-ral felmértük a területet.
Látjátok a fákat?
Igen.
És most…
Elképesztő.
A feliratot fordította: Makatura Judit