Za one koji me ne poznaju, ja sam Graham Hancock.
Istražujem mogućnost postojanja izgubljene civilizacije u prapovijesti
već više od 30 godina.
Arheolozi tvrde da ako postoji izgubljena civilizacija,
već bi je pronašli.
Uopće se ne slažem s time.
Moja se potraga nastavlja…
u dijelu svijeta koji povjesničari podrijetla ljudi zanemaruju…
Najstariji datumi koje imamo bili su oko 13 200 prije sadašnjosti.
…te istražujem neka od najintrigantnijih drevnih svjetskih čuda.
Tu je numerologija. Tu je matematika. Tu je astronomija.
Možemo to smatrati izgubljenom tehnologijom.
I dolazim do novih saznanja.
Opa!
To je nemoguće.
Jednostavno nemoguće.
Kao dijete uvijek sam smatrao da vremenska linija ne štima.
A sve s radikalnim novim prijedlogom na umu.
Je li ključ otkrivanja izgubljene civilizacije
ledenog doba možda ovdje,
u Amerikama?
DREVNA APOKALIPSA AMERIKE
PRVO POGLAVLJE
Potraga za našim podrijetlom
i potraga za počecima civilizacije
ključna je da shvatimo što čovjeka čini čovjekom.
Mislim da je to dio ljudske prirode.
Ako smo uvjereni da nešto ne postoji,
ne tražimo to.
Moja potraga za tim izvorima dovela me ovamo,
na jedno od najupečatljivijih mjesta u S. Americi.
White Sands.
NOVI MEKSIKO
Ovo je zemlja šture ljepote i neobičnosti
koja tisućama godina skriva tajnu.
Tajnu koja je sad otkrivena
i koja prepravlja prapovijest Amerika.
Do 1990-ih učili su nas da su duboko u ledenom dobu
ljudi iz S. Azije migrirali na Aljasku, preko Beringova kopnenog mosta,
a onda su, prije oko 13 500 godina,
hodali na jug koridorom bez leda, prije nego što su se proširili Amerikama.
SJEVERNI TIHI OCEAN
Scenarij je to koji se održao tako dugo
da su rijetki arheolozi tražili tragove ranijih ljudskih migracija.
Dugo se vjerovalo da neće naći
dokaze ljudske prisutnosti
starije od 13 500 godina.
Ispostavilo se da je ta ideja bila pogrešna. Posve.
Voditelj resursa Nacionalnog parka White Sands, David Bustos,
počeo je ovdje raditi 2005. godine,
želeći s drugima dijeliti svoju strast prema netaknutoj divljini i fauni.
No ubrzo je pronašao nešto drugo,
nešto što se isprva činilo ludim.
Mislim da sam 2006. godine čuo priču o otiscima Bigfoota.
Vladin lovac pronašao je nevjerojatne otiske.
Opisao je da su dugački 56 cm i široki 20 cm.
-Da. -Što li je to? Sigurno Bigfoot.
Mnogi su ga gnjavili. „Nema Bigfoota.”
-Ali pomislio sam: „Već sam ih vidio.” -Da.
I tako smo izašli na teren i kad smo očistili otiske stopala,
vidjeli su se nevjerojatni tragovi kandži.
Očito, to nije bio Bigfoot.
Našao je otisak divovskog kopnenog ljenivca.
-To su bili. -Kopneni ljenjivci.
Znali su da su otisci jako stari.
Divovski kopneni ljenivci izumrli su prije oko 11 500 godina.
Onda su David i njegovi kolege pronašli još veće otiske mamuta u blizini,
također odavno izumrlih.
Razmaci između pojedinih koraka iznose i četiri metra. Nevjerojatno.
Pogledaj malo dublje i vidjet ćeš divovsku devu, američku devu.
Katkad vidimo strahovukove.
Sve su to tragovi megafaune,
golemih sisavaca koji su nestali na kraju posljednjeg ledenog doba.
Mnogi su tek nakupina zbijena pijeska,
zakopani i zaštićeni slojevima sedimenta tijekom tisuća godina,
dok ih erozija nije vratila na površinu.
Među tim drevnim mamutskim tragovima
David je primijetio još jedan intrigantan niz otisaka
te su on i njegovi kolege odlučili pobliže pogledati.
Kad smo očistili druge otiske,
vidjeli smo lijepe, jasne otiske nožnih prstiju u peti.
-Ljudske otiske? -Ljudske otiske.
U istom razdoblju, čini se, kao megafauna.
Bilo je nevjerojatno.
-Nevjerojatno. -Da.
Ti fosilizirani otisci stopala nastali su
u doba mamuta i golemih ljenivaca.
Prije najmanje 11 500 godina.
A ima ih na tisuće.
Postoji nešto intimno i posebno u vezi s White Sandsom. Nisu to alati.
Nije to slomljena bedrena kost zaklana životinjskog plijena.
To su ljudski otisci. To smo mi.
Vidimo ljudsku nazočnost vrlo intimno i vrlo izravno
u tim otiscima.
Ali kad su točno nastali?
Koliko su stari ovi otisci?
Nema tehnologije koja ih može izravno datirati.
Nacionalni se park udružio s Geološkim institutom SAD-a
u potrazi za dodatnim dokazima.
I našli su blago,
nalazeći slojeve životinjskih i ljudskih tragova koji sežu duboko u prošlost.
Među njima su bile zakopane sjemenke vodene trave,
koje je moguće datirati ugljikom.
I rezultati su bili zapanjujući.
Znamo da su otisci bili ovdje tisućama godina,
barem od 23 000 godina do 21 000 godina.
Opa!
Otkriće ljudskih otisaka u White Sandsu golem je korak naprijed
u našem razumijevanju naseljavanja Amerika.
Gledamo nesumnjivo nepobitne dokaze
da su ljudi bili prisutni u Novome Meksiku duboko u ledenom dobu,
prije čak 23 000 godina.
To je dokaz da su davno prije nego što se na jug moglo proširiti
u Amerike preko prolaza bez leda,
ljudi već bili ovdje.
To mijenja povijest Amerika, a mijenja i povijest svijeta.
To su ljudska bića poput nas,
ali ljudska bića skrivena iza vela vremena.
Naš je zadatak podići taj veo
i ponovno uspostaviti tu vezu s našim precima i dalekom prošlosti.
Otisci imaju posebno značenje i važnost
za autohtone zajednice ovog područja.
Kim Pasqual-Charlie iz Acoma Puebla konzultirala se s ekipom
o revolucionarnom otkriću.
Pričajte mi o povezanosti naroda Acoma sa zemljom.
Koliko su dugo vaši ljudi ovdje?
Postoje li mitovi i tradicije o podrijetlu naroda?
Postoje. Priča o našem podrijetlu počinje negdje na sjeveru.
I prema priči o migraciji koja se prenosila
s koljena na koljeno,
naselili smo se ovdje i ondje, došli smo ovamo. Moj je narod tu i ostao.
Već smo jako dugo na jugozapadu.
Da.
Kim i njezinu narodu
ovi su otisci mnogo više od arheoloških nalaza.
Vaši su preci ostavili otiske.
Navodno ste bili uključeni u njihovo pronalaženje.
Ne mogu to ni opisati.
Došli smo vidjeti gdje je naš predak nekoć hodao Zemljom.
I došla sam položiti ruke u male otiske dječjih stopala.
Znate? Raznježite se.
-Znate? To je… -Da.
Oprostite, Grahame, ali to je…
Nekad ti se zaplače.
-Apsolutno. -Znate?
Ali kad se otisci otkriju,
isti proces erozije koji ih je otkrio
polako će ih početi brisati.
Otisci koji svjedoče o drevnoj prisutnosti vašeg naroda
krhki su. Lako se mogu izgubiti.
Znate, za 50 godina
idući naraštaj možda neće moći vidjeti otiske.
-Da. -Ali priče će se nastaviti.
Naše će se priče nastaviti.
No zbog jalova krajolika postavlja se pitanje.
Zašto bi svi ti ljudi i životinje došli ovamo?
Sjeverna je Amerika bila drukčija tijekom ledenog doba.
Sjeverna polovica kontinenta bila je okovana ledom.
I ovaj dio Novog Meksika bio je znatno drukčiji.
Na prvi se pogled
ova ogromna otvorena pustinja sa žbunjem i dinama isklesanim vjetrom
čini nemilosrdnom i nezemaljskom.
Ali vratimo li sat unatrag do vrhunca ledenog doba,
uvjeti su ovdje bili vrlo drukčiji.
U bazenu Tularosa nalazila se golema slatkovodna površina: jezero Otero
okruženo raslinjem.
Drevni mamuti, kopneni ljenivci i deve dolazili su na ovo pojilište
gostiti se travom i stablima.
Kao što sad znamo, ljudi su ih slijedili.
Određivanje starosti otisaka bio je složen znanstveni problem.
David i ekipa stručnjaka proveli su više od desetljeća skupljajući dokaze.
Ali kad su 2021. svoja otkrića objavili u časopisu Science,
nisu sve reakcije bile pozitivne.
Za dokaz nečega jedinstvenog i neobičnog
potrebno je mnogo znanosti.
Datiranje sjemenja dovedeno je u pitanje.
No ekipa je potvrdila rezultate s pomoću drugih uzoraka peludi i sedimenta,
čime su utišali kritičare.
Postoji li i dalje kontroverza u vezi s datumima starim 23 000 godina?
Dok ne dobijemo vremeplov, uvijek će ih biti.
Ali mimo svih tih datiranja također, ako pogledate,
i dalje vidite otisak mamuta
metar, metar i pol iznad ljudskih otisaka.
A ispod ima još otisaka mamuta,
što znači da su megafauna i ljudi bili ovdje
tisućama godina, zajedno.
Otkriće White Sandsa pomaže u rješavanju
jednog od najzbunjujućih misterija,
iznenadnog izumiranja američke megafaune iz ledenog doba
između 13 000 i 11 000 godina.
Arheologija je tvrdila da su ljudi polovili svu megafaunu
i pobili je.
Ne znam za lovce i sakupljače
koji bi istrijebili vlastite zalihe hrane.
Ideja da su ljudi odgovorni za izumiranje megafaune
uvijek mi se činila prilično bizarnom.
Tragovi dokazuju da su se ljudi i životinje preklapali
barem 10 000 godina prije njihova izumiranja.
Mislim da je mnogo bolje objašnjenje
za izumiranje megafaune iz ledenog doba
globalna kataklizma koja se dogodila prije 12 800-12 900 godina,
u mlađem drijasu.
Došlo je do nagla pada globalne temperature
i nagla porasta razine mora,
zbog čega je svijet vrlo brzo postao krajnje teško mjesto za život.
Vrijeme je to koje zovemo drevnom apokalipsom.
Najviše je pogođena Sjeverna Amerika,
što bi moglo objasniti i izumiranje megafaune
i velike praznine u ovdašnjoj ljudskoj povijesti.
Morat ćemo posve promijeniti priču o naseljavanju Amerika
zbog novih dokaza.
Arheolozi otvaraju oči i umove
prema mogućnosti starije ljudske prisutnosti.
Samo dotičemo površinu onoga što tek trebamo naučiti.
Mislim da će diljem jugozapada
ljudi naći lokacije koje su stare koliko i White Sands.
Kao da ste otvorili vrata u prošlost.
-Kroz koja nitko nije kročio? -Da.
Promjene paradigme ne događaju se trenutno.
Tek gomilanje dokaza konačno diskreditira staru paradigmu
i otvara oči prema novim mogućnostima.
Tomu svjedočimo u Amerikama.
Ono što je otkriveno u White Sandsu dio je mnogo veće priče,
globalne priče koju istražujem više od 30 godina.
Želimo li raščistiti maglu amnezije koja okružuje našu daleku prošlost,
moramo pogledati mnogo dublje i mnogo dalje
nego ikad prije, ovdje u Amerikama,
gdje se vremenski slijed prapovijesti pomiče sa svakim novim otkrićem.
Novim otkrićima
koje ne prate samo arheolozi.
Dakle, Keanu.
-Grahame. -Razgovarajmo o prošlosti.
-Dobro. -Zašto ti je prošlost važna?
Pa, znaš.
Sjećam se da sam kao dijete bio znatiželjan.
Kako sam odrastao,
postavljalo se pitanje o temeljnom osjećaju o tome
„Tko smo?”
Da. I što je potaknulo mene na ovu 30-godišnju potragu
jest pokušaj da se vratimo na izvor.
Izvor čega?
Izvor onoga što jesmo.
I vremenski slijed.
Pogrešan je.
Zato su mi ti otisci u White Sandsu bili tako važni.
Mislim da je 23 000 godina samo početak.
Vratit ćemo se mnogo dalje.
Da. I ja imam taj osjećaj.
I na rubu smo ponovnog otkrivanja toliko naše izgubljene prošlosti.
Na neki način, Amerika je mjesto gdje se ta priča odvija.
To je uzbudljiva ideja.
Mislim da imaš zadatak, Grahame.
Da podučavaš i omogućiš razumijevanje, možda.
Problem s Amerikama je taj
što postoji toliko naše prošlosti koju smo zaboravili.
A moja uloga, takva kakva jest, nastojanje je da vratim
dio izgubljenog sjećanja.
Kad tako razmišljam o prošlosti, zvuči uzbudljivo.
Apsolutno. Smatram da je prošlost puna misterija.
Ne radi se o onome što znamo, nego što ne znamo.
Golema područja nisu istražena ni analizirana.
Mogućnosti nisu istražene.
Da.
Moramo početi ciljano tražiti dokaze
na mjestima gdje možda prije nismo tražili.
Tijekom ledenog doba sjeverni dio S. Amerike bio je smrznuta pustoš.
Mjesta na kojima moramo tražiti bliže su tropima.
Blizu Ekvatora.
Mjesta koja su bila topla, udobna, bogata, gostoljubiva.
Možda čak i golemo područje
koje su dugo smatrali arheološkom pustoši,
ali gdje na vidjelo izlaze zapanjujuće tajne
o ljudskoj povijesti.
Ovo je Amazona.
AMAZONA
Gledamo više od šest milijuna četvornih kilometara zemlje
koja je još pod gustim krošnjama prašume.
Ta ogromna kopnena površina veliki je misterij
u srcu ljudske priče.
I malo pomalo počinjemo shvaćati
koliko je golem taj misterij.
Desetljećima je dominantno gledište arheologa bilo to
da su jedini povijesni stanovnici Amazone
bila mala polunomadska plemena lovaca-skupljača,
poput onih koji još i danas preživljavaju u prašumi.
No ja smatram da je dominantno gledište pogrešno.
Idem na krajnji zapad Brazila i u pokrajinu Acre.
Kao i veći dio Amazonskog bazena, dugo ju je pokrivala prostrana prašuma
dok nisu počeli spaljivati golema prostranstva
da naprave mjesta za stočne farme.
Dolazak u Amazonsku prašumu uzbudljivo je, ali i depresivno iskustvo.
Rašumljavanje golemih površina
suvremena je katastrofa u tijeku bez jednostavnog rješenja.
Ali kako su krčili nove komade zemlje,
otkrili su nešto neočekivano.
Došao sam upoznati dr. Alceua Ranzija.
Paleogeografa koji je karijeru započeo
proučavanjem faune iz ledenog doba u Amazoniji.
Želi mi pokazati dokaz zagonetke koja je i danas neriješena.
Opa!
Vlak smrti!
Odavde je devastacija koja je u tijeku očigledna.
Vidi se koliko je toga rašumljeno.
-Jako puno. -Da.
Za 20 godina sva će šuma nestati.
Ali ovaj je prostor otvorio malen prozor prema veliku misteriju.
Godine 1986. dr. Ranzi letio je iznad ovog područja
kad je ugledao nešto neočekivano.
Avionom sam letio u Rio Branco. Putničkim mlažnjakom.
Da.
Sjedio sam do prozora.
-I ovako promatrao okružje. -Da.
A onda sam ugledao golem krug.
Moj Bože! Što je to?
-A avion je bio tako brz. Ode. -Da.
Nestalo je.
Tada to još nije shvaćao,
ali u tih nekoliko sekunda dr. Ranzi uočio je nešto
što ne bi trebalo postojati ako se držimo
saznanja o Amazoni.
-Ajme. -Da.
Golemi geometrijski oblici, čak do 300 metara u promjeru,
koje čine rovovi i goleme hrpe zemlje,
danas poznati kao geoglifi.
Fantastičan dizajn. Moj Bože.
Fantastičan dizajn. I tako velik.
I ogroman.
Tako golem. Ogroman.
Da.
-Predivno. Divota. -Predivno.
Vidim oval koji okružuje kvadrat.
Pogledajte. Još jedan.
Da. Posvuda su.
Posvuda.
Još jedan ondje.
Opa. Nevjerojatno.
Savršena geometrija vidljiva je samo s visine od stotina metara.
A ipak, nekako, sve su ovo stvorili ljudi
čvrsto stojeći na tlu.
Ovo mi budi osjećaj duboka poštovanja.
Kako su imali perspektivu da vide kako bi sve to izgledalo odozgo?
To je snažno iskustvo.
Posjetio sam mnoge hramove, piramide i sveta mjesta diljem svijeta,
a ovo pobuđuje vrlo poseban osjećaj.
Znate, vrlo poseban.
Dira me u srce.
Gledam nešto veličanstveno.
Kao da povlačimo zastor da pogledamo Mona Lisu.
Odjednom vidim nešto za što nisam znao da postoji
i to je imalo golem emocionalni utjecaj na mene.
Kao da mi se drevni ljudi izravno obraćaju.
„Pogledajte što smo sve mogli. Ne podcjenjujte nas.
Bili smo znanstvenici.”
Što su rekli arheolozi kad ste im otkrili ovaj fenomen?
Prva je bila slavna arheologica.
Pokazao sam joj sliku.
Pogledala je i pitala: „Gdje je to? U Amazoniji? To je nemoguće.”
Nemoguće? Pogledajte sliku.
Pomozite mi.
-Ne znam što je to. -Da.
Dokazi su nepobitni
i protežu se područjem veličine Zapadne Virginije.
Isprva se mislilo da su ti humci možda obrambeni bedemi.
Ali ovdje nema dokaza o ratovanju.
A jarci leže unutar humaka, što znači da nisu opkopi.
I nema dokaza da su korišteni kao naselja.
Nemoguće je izbjeći nagađanja kad gledamo amazonske geoglife. Zašto?
Jer nema pisanih dokumenata od izvornih tvoraca
koji govore zašto su ih napravili. Ne znamo.
Što mislite, koliko ih ima na cijelom području?
-Na tisuće. -Tisuće.
-Dobro.
Pojavljuju se brojna pitanja.
Koliko su stari ti geometrijski zemljani radovi?
Jesu li stariji ili mlađi od prašume koja ih je skrivala?
Kolika je bila radna snaga koja ih je stvorila?
I koje su vještine bile potrebne da se ti radovi usklade?
To nije nešto novo.
To su ljudi koji su već znali što rade.
Učinili su to već mnogo puta.
Volio bih znati što im je bilo na umu
kad su to pravili.
-Da. -Mnogo je to truda i energije.
Projekt izgradnje geoglifa zanimljiv je misterij
s kojim se bori mnoštvo istraživača.
A na terenu se nalazimo s profesorom Marttijem Pärssinenom,
arheologom i antropologom sa Sveučilišta u Helsinkiju
koji dva desetljeća traži odgovore zajedno s dr. Ranzijem.
Očito, gledamo golem fenomen,
ne nešto malo.
Fenomen koji pokazuje poznavanje geometrije,
a potrebna je i visoka razina organizacije.
Slažem se jer su mnogi od njih tako složeni.
Vrlo složeni.
Potrebno je unaprijed isplanirati kako to izvesti i organizirati.
Nakon proučavanja stotina geoglifa
profesor Pärssinen otkrio je ključan dokaz
koji upućuje na društvo koje je izgradilo strukture,
drevne uzdignute ceste koje povezuju mnoge geoglife.
Ovo je područje puno cesta.
Lovci i sakupljači ne grade ceste.
Nemaju potrebu za time.
Potrebno je društvo s mnogo višom razinom razmišljanja.
I međusobnih odnosa.
To je vrlo složeno društvo.
Ako imam pravo, to se nije očekivalo u Amazoniji.
Ne, to nas je baš iznenadilo.
Kako bi saznali više o graditeljima,
ekipa profesora Pärssinena iskopava područja oko geoglifa,
uključujući i ovo, Tequinho.
Arheološki gledano, recite mi što nalazite u zemljanim radovima?
Na području Tequinha pronašli smo 40 000 komadića keramike.
Ti su komadići stari oko 2000 godina.
Zemljani radovi datirani su do prije 2500 godina.
Ali keramika je bila neočekivano sofisticirana.
-Većina je visoke kvalitete. -Da.
I polikromna keramika.
Polikromija je prilično napredan oblik keramike.
Da, polikromna keramika obično je dio civilizirana društva.
Višebojna keramika potaknula je neočekivanu paralelu
s drugom dalekom kulturom
poznatom po dubokom poznavanju geometrije,
drevnim Grcima.
Povjesničari i arheolozi tvrde, znate,
da su Grci među prvima stvorili geometriju,
ali, očito, moramo preispitati to stajalište.
Mislim da imate pravo
jer kultura ovih geoglifa nastala je u isto vrijeme
kad je grčka kultura prolazila arheološko razdoblje
poznato kao grčko geometrijsko razdoblje.
DREVNI GRCI - DREVNI AMAZONCI
Činjenica da su dvije udaljene kulture izrađivale geometrijsku umjetnost
i proizvodile sofisticiranu keramiku u isto vrijeme
više je od puke slučajnosti.
Fascinantno je što vidimo paralelan razvoj ideja
između nepovezanih kultura.
Da, tako je.
Ne insinuiram da su grčka i amazonska kultura bile u doticaju.
Ali jesu li obje mogle dijeliti baštinu znanja
naslijeđenu od mnogo starije civilizacije
koja je davno putovala Zemljom,
ostavljajući tragove svoje mudrosti?
Arheologija ovo objašnjava na način:
„Svi imamo iste ljudske umove
pa ćemo svi raditi iste stvari.”
Izrada u isto vrijeme
na udaljenim geografskim lokacijama
objašnjena je tom zajedničkom neurologijom.
Ali mene to ne zadovoljava.
Iz dizajna je očito da ovo nesumnjivo ima pozadinu.
Ovo nije nešto što se jedne noći iznenada pojavi.
Koliko daleko možete pratiti prapovijest ovog područja?
I ima li dokaza da su ta mjesta bila posebna
prije izrade geoglifa?
To je jako dobro pitanje jer smo iskapali do dubine od jednog metra,
a zatim je keramika nestala.
No onda sam primijetio da se ugljen nastavio.
Išli smo sve dublje i dublje
i onda smo počeli uzimati radiokarbonske uzorke
i naposljetku smo otkrili da su mnoga od tih mjesta
već postojala prije 10 000 godina.
Moj Bože. Opa! Iz daleke prošlosti.
-Iz daleke prošlosti, da. -Fascinantno.
PRIJE 2500 GODINA
Prije 10 000 godina, nedugo nakon kraja ledenog doba,
čini se da su ista mjesta možda već imala
neko veliko značenje ljudima koji su ih posjećivali.
To onda upotpunjava sliku.
Na neki način, ovo što sad gledamo najnovija je inkarnacija
dugoročne povezanosti sa zemljom, na neki način dugoročan projekt.
Imamo dokaze organizirane, sofisticirane domorodačke civilizacije
koja se ponaša kao razvijena civilizacija.
Ovo je istraživanje doista revolucionarno
za naše razumijevanje ljudske povijesti.
Moramo preispitati ideje o drevnoj Amazoni
i što znamo o drevnim civilizacijama.
Ovo je jedno od najuzbudljivijih otkrića u proteklih 100 godina.
Uistinu je nešto posebno.
A posao nije ni približno završen.
Sad smo svjesni jednog fenomena za koji nismo znali da postoji prije 20 g.
Sljedeće je pitanje koliko ih je.
Koliko takvih zemljanih radova postoji?
Do danas je otkriveno više od tisuću geoglifa
samo na području Acrea.
Dvanaest kilometara od uzletišta
profesor Pärssinen želi povećati taj broj
u neistraženu dijelu šume,
blizu izloženog geoglifa nazvanog Fazenda Cipoal.
Naše razumijevanje prestaje na rubu šume
i sad želimo doznati što je ondje.
Da bi otkrili što je ispod stabala,
ekipa ovisi o tehnologiji koja vidi kroz njih.
LiDAR.
Koristeći ovaj sustav možemo ukloniti vegetaciju
i očitati rezultate s tla.
I na taj način možemo vidjeti točnu topografiju.
S LiDAR-om možete vidjeti što je ispod krošanja,
a da ne uništite nijedno stablo.
Ne morate krčiti prašumu ni uništiti bilo što.
Lovu se pridružuje Fabio De Novaes Filho
koji će istraživati šumu svojim sustavom dronskog LiDAR-a.
Letjet ćemo na visini od 80 metara.
GEODET
Možda možemo imati oko 100 do 200 točaka po kvadratnom metru.
To je izvrsno.
Topografija će biti vrlo precizna.
Uređaj ispaljuje laserske zrake između lišća
te otkriva promjene u visini.
Podaci se koriste za izradu trodimenzionalne karte krajolika
te otkrivaju anomalije.
Ovi će dronovi promijeniti sve u arheologiji.
Dok ekipa gleda što se možda krije ispod krošanja,
ja istražujem drugo pitanje.
Zašto su uopće gradili geoglife?
Arheološka iskapanja ne upućuju na to zašto su stvoreni.
No starosjedioci ovog područja čuvaju znanje i sjećanja
koji pomažu rasvijetliti važnost i značenje
ovih izvanrednih zemljanih radova.
Došao sam do geoglifa poznatog kao Jaco Sá da upoznam jednog od čuvara.
Antônio Apurinã je iz naroda Apurinã i radi u FUNAI-ju,
Brazilskoj nacionalnoj domorodačkoj agenciji.
Apurinã je narod
čije je podrijetlo usko povezano s prirodom, sa zemljom.
Što narod Apurinã misli o ovim konstrukcijama?
Što mislite o njima?
Stojim na mjestu
koje iznimno poštujem.
Za nas je to sveto mjesto.
Nije stvoreno za rat. Nije stvoreno za obranu.
Napravljeno je da izrazi nešto kulturno.
Ako geometrijski oblici nemaju praktičnu funkciju,
tako velik napor da ih izgrade upućuje na neku višu svrhu.
Možda postoji neki trag u duhovnoj tradiciji Apurinãa.
Vidimo ovo ovdje
kao da je to kolo Apurinãa
kad plešu i odaju počast preminulom poglavici, šamanu,
važnoj osobi iz sela koja je preminula.
Vidimo ovaj prostor kao nešto što bi nas dočekalo
kad napustimo materijalni svijet.
To je stajalište ukorijenjeno među domorodačkim kulturama
diljem Amazone sve do danas,
da nakon smrti naša duša kreće na putovanje,
naposljetku u zagrobni život.
Tu ideju nalazimo diljem svijeta,
a strukture su stvorene da pomognu putovanju duše nakon smrti.
Uzmimo primjer piramida.
Ne znam ni za jednu piramidalnu strukturu
igdje u svijetu koja nije povezana
s idejom smrti i zagrobnog putovanja duše.
Ovo je osobito očito u drevnim egipatskim piramidama,
ali jednako je očito i u piramidama Amerika i Meksika.
Stoga je zanimljivo od Antônija doznati
da su amazonski geoglifi možda imali sličnu svrhu
ljudima koji su ih stvorili prije nebrojenih tisuća godina.
Na uzletištu je vrijeme da saznamo je li istraživanje LiDAR-om
otkrilo još ovih svetih mjesta ispod krošanja.
Fabio, reci nam što si našao.
Istražili smo područje LiDAR-om.
I vidiš stabla?
Da.
A sad…
Opa. Nevjerojatno.
Opa!
Prijevod titlova: Željko Radić