[грає похмура інструментальна музика]
СЕН-МАЛО ФРАНЦІЯ В ОКУПАЦІЇ НАЦИСТІВ — СЕРПЕНЬ 1944
[ревуть двигуни літаків]
ВПС СПОЛУЧЕНИХ ШТАТІВ БОМБАРДУВАЛЬНА ЕСКАДРИЛЬЯ 565
[дівчина] Тату? Дядьку Етьєне?
Якщо чуєте мене, повертайтеся.
Поряд падають бомби.
Мабуть, американці нарешті нас звільняють.
Дядьку Етьєне, я тут геть сама,
а ще я дуже хвилююся за вас.
Ви пішли на годину, а вже минуло кілька днів.
Якщо ви ховаєтесь від німецьких солдатів, повертайтеся під час бомбардування.
[тріскотить радіо]
І, тату...
ти казав, що повернешся через шість днів.
Минуло вже більше року.
Проте , тату, хай де ти зараз...
якщо чуєш мене,
я тебе люблю.
[ревуть двигуни літаків]
[свистить бомба]
[вибух, б'ється скло]
[кашляє]
[у вухах дзвенить]
А зараз для решти моїх радіослухачів
я продовжу читати
«Двадцять тисяч льє під водою» Жуля Верна.
Цю книгу мені подарував тато на день народження,
коли ми жили у Парижі, в мирний час.
[шурхотить папір]
«Глибинні шари океану нами не звідані.
Жоден зонд туди не потрапить.
Що відбувається в тих безоднях?
Які істоти живуть і можуть жити під водою на глибині 20–25 кілометрів?
Ми не знаємо».
«БДЖОЛИНИЙ ГОТЕЛЬ»
НІМЕЦЬКИЙ РАДІОПІДРОЗДІЛ ШТАБ-КВАРТИРА
[дівчина по радіо] «Або нам відомі всі види істот, які населяють планету,
або вони не всі нам відомі.
[скриплять двері]
[дівчина] Якщо нам відомі
не всі види живих істот, якщо природа зберігає від нас таємниці...
[свистить бомба]
...найпростіше визнати існування риб
або китоподібних невідомих нам видів.
[вибух, сиплеться штукатурка, б'ється скло]
Якщо ж навпаки, нам відомі всі живі види,
то потрібно шукати тварину
серед уже класифікованих морських істот.
Якщо нам відомі не всі живі види, якщо природа зберігає від нас таємниці,
слід зважати,
що в темних глибинах може жити будь-яке чудовисько».
Вернере.
На, випий перед смертю.
Це бренді.
Йому більше років, ніж нам.
Більше, ніж узагалі буде.
Ми вже ніколи не побачимо Німеччини.
Пий.
Ми ось-ось загинемо, Вернере,
а ти слухаєш своє бісове радіо.
- Що, до речі, слухаєш? - Ем...
Одна дівчина читає роман.
[б'ється скло, сиплеться штукатурка]
І коли надворі вибухає бомба, я чую це по радіо.
Отже, та дівчина теж десь тут.
Вона в Сен-Мало.
[шморгає]
[Вернер] До того, як мене забрали на фронт,
я слухав французьку радіостанцію.
Серйозно?
Попри заборону фюрера.
Я постійно слухав одну передачу з дитинства.
Одного професора.
Я вчив французьку.
І дізнався багато фактів про світ.
Слухання іноземних радіопередач карається смертю.
Так, і що?
[вдихає]
Адже ми й так помремо за якусь мить.
Радіостанція, з якою я вивчав французьку, була на частоті 13.10.
Після України я постійно вмикаю цю частоту.
[вибух]
І зараз...
на цій частоті, пізно ввечері,
одна дівчина читає роман.
Я вже не дізнаюся, хто це.
[дихає] Прощавай, друже.
Прощавай.
[свистить бомба]
[розмови по раціях]
[пілот] Удари по ворожих позиціях підтверджено.
Час скидати листівки .
[дівчина] Наш ефір добігає кінця.
Я не буду мовчати, хоча й знаю, що можу загинути.
Мм, тату, дядьку Етьєне,
я молюся за вас
і за те, щоб завтра вранці ми розділили з вами хліб, як колись.
І... сподіваюся, ви, слухачі,
завтра теж будете зі мною.
Якщо завтра настане.
[шурхотить папір]
[грає тужлива інструментальна музика]
ЗАВТРА ОПІВНОЧІ СКИДАТИМУТЬ БОМБИ. НЕГАЙНО ЕВАКУЮВАТИСЯ.
[нюхає]
[грає ніжна інструментальна музика]
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ЕНТОНІ ДОРРА
ВСЕ ТЕ НЕЗРИМЕ СВІТЛО
[грає м'яка музика]
[по радіо грає французька пісня]
Ґарсон...
Підійди.
Що там розкидали американці?
[власник ресторану зітхає]
Зачитай мені.
Завтра опівночі вони повернуться.
Просять усіх залишити місто.
Браво. Отже, це кінець. Початок кінця.
І як нам залишити місто, якщо ви перекрили всі виходи?
[зітхає]
Ми у пастці через вас, виродків.
Не звинувачуй мене. [вдихає]
Тому що я тут не воюю. Я ювелір.
[вдихає] Моє завдання – відстежити
і ідентифікувати найкращі коштовності в Європі
і привезти їх фюреру. [вдихає]
І оскільки майже всі ювеліри в Німеччині були євреями,
а безмежно мудрий Рейх вирішив стратити —
розстріляти, повісити, заморити голодом усіх євреїв Європи до смерті...
[сьорбає, плямкає]
у цій професії лишився тільки я.
[вдихає] І щоб виконати свою місію,
я саме в цій нещасній місцині...
[вдихає, крекче]
[спльовує]
...маю знайти дівчину, яка володіє
тим, що мені потрібно.
Дівчину.
Сліпу дівчину, яка, я знаю, у Сен-Мало.
Яка, я знаю, у Сен-Мало.
[офіцер вдихає]
Коли я прийшов, то сказав,
що не турбуватиму тебе,
доки не з'їм десяток устриць і не вип'ю пляшку вина.
Вино допито, устриці з'їдені.
[зітхає]
За десять секунд ти маєш назвати адресу Марі-Лор Леблан.
Сліпої дівчини,
яку має знати все місто...
[кричить] проте ніхто не може згадати!
[сопе]
Я скажу.
Я взагалі не знаю, про кого ви говорите.
[цокає язиком]
[грає нагнітальна музика]
Десять...
[зітхає]
Дев'ять...
Вісім...
Сім...
- Шість... - Гори у пеклі.
[хмикає]
Мій друже, ну не кажи дурниць.
Усі розуміють, що ми вже й так у пеклі.
[сьорбає]
П'ять...
Чотири...
[зітхає]
...три, два, один.
Знайду її і без тебе.
[вибух]
[скриплять двері]
[важко дихає]
[б'ється скло]
[грає м'яка інструментальна музика]
[кашляє]
[крекче, важко дихає]
[кашляє]
[вдихає]
Тату, де ж ти?
Я прислухаюся.
[чоловік] Сюди, так. Сюди.
- Тут я освідчився. - [дівчинка] Це наш будинок?
[чоловік] Ні, наш будинок трішечки далі.
Не відволікайся на дивні будівлі.
ПАРИЖ, ФРАНЦІЯ 1934 Р. — ДЕСЯТЬ РОКІВ ПЕРЕД ТИМ
Зосередься на завданні, на руці.
Де рука, бачиш? Я пожартував.
Тату, я думала, жарт – це обов'язково щось смішне.
[сміється]
А-а, бачиш, відволіклася, щоб зробити мені зауваження, і впала у фонтан.
Іди до мене, почнемо спочатку.
Ось, запам'ятай, ми тут. Це наш будинок.
Так, тепер іди ліворуч.
Правильно, так. Стій.
Зупинись — там дорога.
Переходь.
Тепер іди, іди, іди — і ти в парку.
Що це за парк?
Там я освідчився мамі.
Як це було?
[видихає] Я розповідав багато разів.
Розкажи ще раз.
Після того, як мама каже тобі «так», ти завжди замовкаєш.
[зітхає] Марі, ми гуляємо і вже давно пройшли парк.
А зараз краще покажи, чи впораєшся сама.
Отже, ти в Парижі
з дуже важливою звісткою для тата.
Знайди мене. Зможеш?
Повертаю праворуч, іду, іду...
Ні, не сюди.
Повертаю ліворуч, а тоді йду і йду.
Зупинись: перехід.
[тихо] Перехід, зупинилася.
Так, так. А далі що? Ти йдеш і йдеш...
Іду, іду...
Іду, іду, іду...
Ідеш, ідеш, ідеш.
А я вже дійшла?
Так, дійшла. І що далі?
Купиш мені млинець на день народження?
[сміється] Правильно. І не якийсь млинець,
а з шоколадом і вершками, а тоді підемо...
[Марі] У музей.
[машина сигналить]
Іду, іду, іду, іду і доходжу до музею.
[Тато] Молодець.
А в музеї з нагоди твого дня народження
ти обстежиш усі дивовижні речі, що там є.
[Марі сміється]
- Гарна ідея? - Дуже.
Вітаю.
[Марі] Чекай. Тут все переставили з минулого разу?
Як ти знаєш?
У першій залі завжди пахло піском. А зараз тут пахне...
Пір'ям, дзьобами і кігтями. Бо тут птахи.
Справжні?
Ні. Опудала. Вони неживі.
Та оскільки я знав, що ти прийдеш,
я вирішив їх оживити. Отак.
[грає пластинка з пташиними співами]
[усміхається]
Тату, живі птахи.
Майже. Їхній спів живий.
Звучати може все — лише прислухайся.
Слухай.
[усміхається]
А тепер, після втіхи для вушок,
насолода для рученят.
Ти вже тримала це. Пам'ятаєш, що це?
Але ж ми не на уроці.
[сміється] Усе життя – це наука.
- [зітхає] Для тебе ні. - Особливо для мене.
Смарагд?
Молодець.
Світ, Марі, існує, незалежно від того,
бачиш ти його чи ні.
Твої пальчики — це твої очі.
У тебе десять пальчиків, а в більшості людей лише два ока,
тож тобі вп'ятеро краще, бо п'ять на два буде...
Десять.
- Так! - А є діаманти?
[хмикає] Аякже.
Він просто дивовижний.
Ти дивовижна.
З днем народження, Марі.
І цей камінець найцінніший у твоєму музеї?
Ні.
Є ще один камінь, і він цінніший за всі камінці, що тут є.
Зветься «Море полум'я».
Принесеш його?
Заборонено.
Чому заборонено?
Бо він в окремому сейфі в іншому сховищі.
Крім того, зараз вже час обіду,
тому ти знаєш, що час робити.
Їсти тортик.
І не один шматок.
Це твій день.
[грає піднесена інструментальна музика]
А чому мені не можна потримати Море полум'я?
Куди підемо, Марі?
Тату, чому? Якщо не скажеш, я не їстиму.
[зітхає] Ти непохитна. Гаразд.
[зітхає] Є одна легенда, Марі.
За цією легендою, камінь, що називається «Море полум'я», проклятий.
Отак.
Це не все. Я чую, ти щось приховуєш.
Скажи мені. Будь ласка.
Ця легенда з часів, коли люди вірили в багато що.
Кожен, хто торкнеться каменя, буде проклятий.
Проклятий як?
Якщо торкнешся цього каменя,
того, кого ти любиш, спіткає страшна біда.
А той, хто володітиме каменем, ніколи не помре.
Тож, як бачиш, це абсолютно суперечливі речі,
тому вся ця легенда — просто вигадки.
Тату, а ти торкався Моря полум'я?
[важко дихає]
Ходімо, Марі, вже час.
[крекче] Отак.
[крекче від значних зусиль]
СЕН-МАЛО СЕРПЕНЬ 1944 Р.
[зітхає, жадібно п'є]
[грає сумна інструментальна музика]
[важко дихає]
Хліб.
[співають чайки, чути шум моря]
[зітхає]
[важко дихає]
Дріт.
[гудять автомобільні двигуни]
[видихає]
[грає тужлива інструментальна музика]
[жінка] Гей!
Відчиніть браму, щоб ми вийшли.
Нам нема чого їсти.
Хочете, щоб нас засмажили з вами? Нацистські виродки!
[гавкає пес]
[чоловік] Допоможіть. Тягніть, тягніть.
Чуєте? Ну, підходьте.
[крекче]
[на тлі розмовляють люди]
[важко дихає]
Вітаю.
Хліба нема.
Хліба нема ніде.
Марі...
Я вже й не знав, чи ти прийдеш.
[зітхає] Месьє Карон, я дуже хочу їсти; у вас є хоча б трохи хліба?
Не треба грошей.
Є черствий шматочок, тримай.
- Ось. - Дякую.
А ще тут дехто, хто чув тебе по радіо вчора ввечері.
Марі.
Дядьку Етьєне.
Ви прийшли.
Ти сказала, що молитимешся, щоб розділити зі мною хліб.
Хліба немає, але я тут.
- Ти дуже розумно вказала місце зустрічі. - Де ви були?
[зітхає] Я працював. Виконував важливе завдання
для американців і британців, які звільнять нас.
Та, здається, німці мене підозрюють,
і якби я прийшов додому, ти була б у небезпеці.
Ти виходиш в ефір?
Звісно, і читаю книгу, що подарував тато.
Добре. Ті сторінки, що я казав?
[видихає] Так, 16-й розділ.
Ти ж розумієш, що не просто читаєш Жуля Верна?
Ти передаєш закодовані повідомлення задля перемоги у війні.
Тому зараз почни читати 20-й розділ,
лише першу сторінку, потім – 21-й розділ, другу сторінку.
20-й, 21-й, першу і другу.
- Іди додому. Швиденько. - [зітхає]
Він правий, Марі. Тут справді небезпечно.
У місті німецький офіцер пропонує їжу та гроші за інформацію... [вдихає]
...про тебе, Марі.
- Про мене? - Чому він розпитує про неї?
Я не знаю. Ніхто не знає.
І поки що тебе ніхто не зрадив.
[зітхає] Коли прийдеш додому, замкни всі двері, гаразд?
- Добре. - Сьогодні вибухів буде ще більше.
[на вулиці розмовляють люди]
[крекче, важко дихає]
Що робиш, солдате?
За мародерство – розстріл.
Капрал Вернер Пфенніг, сер.
Підрозділ радіорозвідки Вермахту.
Мій підрозділ має виявляти всі незаконні радіотрансляції.
Учора радіоприймач було пошкоджено, я шукаю дріт, щоб продовжити роботу, сер.
[грає похмура інструментальна музика]
Ти дуже слабкий.
Бачив це?
Учора американці скинули листівки французькою мовою,
щоб усі залишили Сен-Мало.
Я знаю.
Скажи своїм, ніхто нікуди не їде, виїжджати не можна.
Залишаємося в Сен-Мало до останнього.
Мої всі загинули, сер.
Лишився тільки я.
Де розмістився?
У «Бджолиному готелі»,
на Пляс де Конкорд.
Угу.
Твоя робота важлива.
Треба тобі допомогти.
[полегшено зітхає]
[крекче]
[крекче, важко дихає]
[жінка] Хлопчики та дівчатка, наш Вернер власноруч змайстрував радіопристрій
із того, що хтось викинув.
Люди так часто нехтують непотрібними їм речами,
які є цінними для інших.
Як Вернер і всі ви цінні для мене.
СИРОТИНЕЦЬ НА ВІКТОРІЯШТРАССЕ ЕССЕН, НІМЕЧЧИНА — 1934 Р.
Ніхто не вчив його.
[вдихає] Вернеру допомогла його геніальність,
впертість і прочитані книжки.
Якщо запрацює, це буде диво.
Готовий, Вернере?
Готовий, фрау Елено.
Тоді вмикай.
[тріскотіння радіо й пошук хвилі]
[по радіо грає ніжна музика]
[грає ніжна інструментальна музика]
[тріскотіння радіо й пошук хвилі]
[чоловік по радіо] Як відомо, світло випромінюється внаслідок горіння.
- [злякано вдихає] - [вдихає]
Дівчаткам не можна.
Тихо. Я твоя сестра. Що ти знайшов?
Я знайшов цілий світ, Ютто.
Відень 65. Дрезден 88. Лондон 100.
А пізно ввечері я слухаю Францію.
Коротка хвиля 13.10.
Найцікавіший професор.
Він розповідає найцікавіші речі.
[професор по радіо] Відносна відсутність видимого світла називається темрявою.
[злякано вдихає]
Це заборонено!
Послухай. Це знання.
[професор по радіо] Людський мозок плаває у прозорій рідині
у черепі, де ніколи не буває світла.
Однак світ, створений мозком у цій темряві,
сповнений світла і різних барв.
Це найскладніший об'єкт, відомий людству.
Важить лише кілограм, а всередині нього цілий всесвіт.
Тож як, любі дітки, мозок, який існує без світла...
Псс.
...будує для нас світ, сповнений світла?
Уже пізно, Марі.
Його передачі завжди так пізно.
Чиї?
Професора, який розповідає про темряву і світло.
Це надзвичайно, та вже пізно, тобі завтра до школи зранку.
- Тому треба лягати спатки. - Гаразд.
- [усміхається] - [усміхається]
Добраніч, серденько.
Він каже, що найважливіше світло, — те, якого не бачиш.
Як це розуміти?
Якби ти прийшов пізніше, я б дізналася.
[сміється]
Якщо він це пояснить,
сподіваюсь, ти розповіси мені завтра вранці?
Десять хвилин.
[професор по радіо] Багато трильйонів усього світла у всесвіті
наші очі могли б побачити.
І навіть у цілковитій темряві наш мозок не без світла.
[Марі] Професоре, мій мозок не без світла.
[грає ніжна інструментальна музика]
Леді та джентльмени,
перед початком ефіру сьогодні я...
[вдихає] ...я б хотіла дещо сказати.
Озвучити те, що у мене на серці.
Багато років тому
один професор розповідав дітям
про науку саме на цій частоті.
Його слухали діти по всій Європі.
[Марі по радіо] Коли він розповідав, на тлі завжди лунала музика.
[знервовано дихає]
Послухайте.
[грає ніжна мелодія на фортепіано]
[радісно дихає]
У ці часи безглуздої темряви,
у часи, коли навіжені дорослі чоловіки захоплюють міста,
грабують їх, як жорстокі діти відбирають іграшки...
[Марі] ...я вирішила пригадати, що розповідав професор, і поділитися
з вами.
Бо він розповідав завжди про світло.
[хмикає]
Я... не зможу говорити як професор, але спробую.
[Марі по радіо] Він казав, що світло, яке виникає, коли горить, наприклад,
вугілля чи торф...
Він казав, світло, яке дає шматок вугілля...
[усміхається]
...це сонячне світло.
[Марі по радіо] Річ у тім, що світло існує вічно.
Мільярди років у шматку вугілля.
А темрява, казав професор...
темрява не триває...
[говорять обидва] Темрява не триває навіть секунди...
коли запалюється світло.
Це все, що я хотіла сказати.
[зітхає, усміхається]
[усміхається]
[Марі по радіо] «Двадцять тисяч льє під водою», Жуль Верн.
[чоловік] Капрале Пфенніг!
[кроки по сходах]
Іди сюди!
Швидше!
[зітхає]
[важко дихає]
Чому ти там ховаєшся?
Там ніби бомбосховище, сер.
Угу. [зітхає]
Тепер працюватимеш тут. На світлі.
Щоб ми тебе бачили.
Так, сер.
Щойно підтвердили, що вчорашнє бомбардування Сен-Мало...
сплановане.
І дуже... прицільне.
По наших позиціях б'ють з високою точністю.
Хтось дає про нас інформацію.
Тобі вдалося виявити в межах міста якісь радіосигнали?
Ні, сер.
Навіть у безневинних повідомленнях може бути закодована інформація.
Так, сер. Я вивчав декодування.
Я був найкращим на курсі
в Національному інституті освіти в Берліні.
[сміється]
Цей інститут найкращий у Німеччині.
Так. Сержант Шмідт теж закінчив цей інститут у Берліні.
Найкращий на курсі 42-го року, так?
[вдихає] Шмідт щойно прибув із Парижа.
Твій підрозділ розбито.
Шмідт буде з тобою і допоможе тобі.
За володіння будь-яким обладнанням для радіомовлення
в межах міста Сен-Мало передбачено смертну кару.
Так, сер.
І тобі більше не доведеться шукати всілякі дроти.
Так, сер. Дякую, сер.
Гайль Гітлер.
Хочеш випити?
А ти хочеш перемоги?
Ти чув капітана.
Треба знайти того, хто передає наші координати.
Гей, Пфеннігу, я старший за рангом і забороняю тобі пити.
Чуєш мене?
Розкажи про навчання в інституті.
[грає таємнича інструментальна музика]
[вдалині гавкають собаки]
[по радіо грає приємна музика]
[говорить англійською]
[відчинилися двері]
[зітхає]
Готуєшся до радісних днів?
Моєю професією було зрізати квіти і оформляти букети.
Сподіваюся, колись знову так буде.
А поки що приймаю в себе всі національності та культури.
Десять франків.
Ні-ні-ні. Я прийшов не для цього.
Я давно байдужий до сексу.
Я приймаю дуже серйозні ліки від дуже серйозної хвороби.
До того ж, з утратою лібідо
я ніби звільнився від усього навіженого.
[сміється]
Сядь.
Будь ласка, сядь.
Напевне, до тебе вже дійшли чутки про німецького офіцера,
який розшукує в Сен-Мало особливу дівчину.
Однак зараз ніхто не знає, хто переможе,
і мені важко переконати людей надати інформацію.
Хто переможе — всі чудово знають.
За годину американці скинуть ще більше бомб.
[посміюється]
Усі так захищають цю дівчину,
що я починаю думати, що її сім'я причетна до руху опору.
Її батько і дядько Етьєн...
Шпигуни, можливо.
Я прокидаюся, працюю і лягаю спати.
А усі зараз бояться опору навіть більше, ніж мене.
Тому нічого не кажуть.
[вдихає]
Тож я подумав і вирішив поспілкуватися з кимось,
для кого безпосередні фінансові надходження
не обтяжені моральними міркуваннями.
Дівчину звати Марі-Лор Леблан.
Вона сліпа. Потрібна її адреса.
[зі смішком] Мені...
Мені, як бачиш, трохи зле.
Дуже не раджу змішувати божоле і морфін.
[посміюється]
Я не маю часу.
[грає ніжна інструментальна музика]
[зітхає]
[радіо дзижчить]
[зітхає] Я маю дещо сказати своєму батьку.
[Марі по радіо] Тату, я вірю, що ти зараз чуєш мій голос.
Я тебе не залишу.
Я завжди говоритиму з тобою.
Обіцяю.
Я говоритиму, даватиму тобі надію.
[сигналить машина]
[прокинувся Шмідт]
[важко сопе]
[крекче]
Є щось?
Ні.
[крекче] Моя черга. Іди спати.
Я... я мало сплю. Якщо хочеш, почергую замість тебе.
Зараз моя черга.
Спиш ти чи ні — мені байдуже.
Чорт. Не дивно, що ти нічого не чуєш. Відійшов дріт живлення, зараза.
[радіо дзижчить]
Я хотів тебе перевірити.
Чи знаєш ти взагалі, як працює радіопередавач.
Що ти в біса верзеш?
Я не пам'ятаю тебе в Національному інституті.
Ти випускник 42-го року.
Я пам'ятаю, хто був найкращим на тому курсі, і то був не ти.
[грає похмура інструментальна музика]
Отже, я не найкращий.
Я тебе не пам'ятаю.
Взагалі.
Скільки ти вчився?
Національний інститут — елітна школа, 63 студентів зі 100 вилітають.
Я зрозумів, Шмідте.
Ти з тих 63.
Я розумію: хаос, втрачена документація,
покидьки, які кажуть те, що хочуть чути офіцери.
Дивись на мене, Шістдесят Три.
Я збрехав, щоб не йти на схід.
Я обморожувався,
мене били, ганяли до смерті під час навчання.
Я найкращий заслужено.
Я досі листуюся з комендантом.
Тож одне його слово...
і ти будеш на сході.
Зараз ми з тобою
вип'ємо шнапсу за фюрера.
[зітхає]
А тоді сядемо разом, як рівня.
Я-я не п'ю.
Ні. Ти вип'єш.
За фюрера.
І за правду.
[важко дихає після ковтка]
[радіо дзижчить]
Дякую, що слухали.
Ще один наш ефір добіг кінця.
[грає тужлива інструментальна музика]
[важко дихає]
[вдалині гавкають собаки]
[Шмідт блює, кашляє, спльовує]
І комусь подобається це пити? От чорт.
[важко прочищає горло]
[Вернер] То скільки ти протримався в інституті?
[зітхає]
Два тижні.
[зітхає]
Два полювання на кабанів.
[шморгає]
Я був кабаном двічі.
[шморгає]
Пам'ятаєш коменданта Бастіана?
І його правила.
Хто фінішує на смузі перешкод останнім,
матиме десять секунд на старті.
Десять секунд не допомогли.
Обидва рази мене спіймали.
Загинь як лев, або ніхто за тобою і не заплаче.
Так нас вчили в інституті?
Батько не розмовляв зі мною, коли мене відрахували.
За мною ніхто не заплаче.
[грає похмура інструментальна музика]
Проте я не ідіот.
Я маю секрет.
І ти маєш секрет.
[зітхає]
[вдихає] Коли я ввімкнув радіо, в ефірі хтось говорив.
Хто?
[вдихає]
[Шмідт] Приймач був на короткій хвилі 13.10.
Що це таке?
Це... хвиля, на якій я з дитинства слухаю одного професора.
Він розповідав про різні факти.
Тим часом як інші нав'язували думки.
Він казав: «Розплющте очі і побачте,
на що ви здатні, перш ніж вони зімкнуться».
Я намагався так робити.
Однак, більшість побаченого я б краще забув.
Коли я став радистом,
я знайшов сотні частот і радіопередавачів, я...
бачив, як СС розстрілює...
Розстрілює ворогів рейха, які щось передавали.
Так.
Як мене і вчили.
Проте... на самоті...
усюди і завжди
я вмикав коротку хвилю 13.10.
Там завжди була тиша, аж до Сен-Мало.
Зараз там дівчина читає роман.
Хто така?
Я не знаю.
Може, дочка професора.
А може, вона просто, як і я, слухала його в дитинстві.
Дівчина нашого покоління, яка...
вийшла в ефір на цій хвилі
розказати про актуальне і сенси,
і літературу людям, як це робив професор,
щоб нарешті цій божевільній війні настав кінець.
Хай хто вона...
вона молодець.
Та частота в гідних руках.
[вдихає]
Що ж...
[зітхає]
Я знаю твій секрет,
та не можу тобі довіряти.
Я не хочу на схід.
Це війна.
Ще один труп до п'ятдесяти мільйонів.
- Вибач, Вернере... - Ти вистежиш її?
[хмикає]
Це мій обов'язок.
[крекчуть від зусиль]
[важко дихає]
Як нам казали...
«Загинь як лев, або ніхто за тобою і не заплаче».
[голос тремтить] Прошу. Не вбивай мене.
Я обираю хвилю 13.10.
[вдихає]
[удалині ревуть літаки]
[виють сирени]
[крекче]
[видихає]
Здрастуй, Марі.
Ніхто не дав твоєї адреси.
Але дехто розповів, що ви з батьком ходили сюди.
Ти зголодніла.
[вдихає]
Наскільки мені відомо, зараз у Сен-Мало всі голодують. [усміхається]
Мені дуже шкода, я маю йти, мене чекає дядько...
- Марі... - Будь ласка. Будь ласка!
[скрикує]
Хто ви?
Той, хто не скривдить тебе.
Віддай, що прошу.
Що вам треба?
[вибухи вдалині]
Ця війна, це божевілля, ці смерті —
це не для мене.
Я хочу вижити.
І ти мені допоможеш.
[важко дихає]
Як я допоможу?
ТАТО
Твій батько працював у музеї в Парижі, так?
Там було багато коштовних каменів.
І був один особливий.
[хмикає]
Боже, як добре мати зір.
Я бачу, ти знаєш, про який камінь я кажу.
Його називають «Море полум'я».
За легендою, він зцілює від усіх недуг.
А той, хто ним володіє, житиме вічно.
Мій батько розповідав мені легенду.
Але це вигадка. В таке вірять лише бовдури.
Що ж...
цей бовдур просто зараз дістає з кобури бойовий і заряджений «Вальтер».
Я цілюся тобі в голову.
Ви з батьком втекли з Парижа, коли почалася війна.
Він забрав з собою і коштовності, щоб вони не потрапили до нацистів.
Мене не цікавлять діаманти чи сапфіри.
Мене цікавить лише Море полум'я,
і цей камінь точно в тебе.
Марі-Лор, скажи мені, де камінь.
У тебе десять секунд.
- Я не... - Десять...
Дев'ять...
Вісім...
- [важко дихає] - Сім.
Говори, Марі!
- Батько лише розповідав про нього! - Шість...
Ви думали, що він у мене?
П'ять...
- Прошу вас, я не знаю, я не знаю! - Чотири...
[професор по радіо] Найважливішим є...
- Три... - Я не знаю, де камінь!
- Два... - Я не знаю!
[професор по радіо] ...все те незриме світло.
[постріл]
Переклад субтитрів: Ольга Галайда