СЕН-МАЛО ФРАНЦІЯ В ОКУПАЦІЇ НАЦИСТІВ — СЕРПЕНЬ 1944
ВПС СПОЛУЧЕНИХ ШТАТІВ БОМБАРДУВАЛЬНА ЕСКАДРИЛЬЯ 565
Тату? Дядьку Етьєне?
Якщо ви мене чуєте, поверніться додому.
Бомби падають.
Здається, нарешті американці прийшли нас визволити.
Дядьку Етьєне, річ не в тім, що мені тут самотньо,
просто я дуже хвилююся за тебе.
Ти казав, що йдеш на годину, а минуло багато днів.
Якщо ти ховаєшся від німецьких солдатів, повернися додому під покровом бомб.
І, тату...
ти сказав, що йдеш на шість днів...
а минуло більше року.
Де б ти не був...
якщо ти мене чуєш...
я люблю тебе.
А тепер, для тих, хто слухає мене для розваги,
я продовжу читати
«Двадцять тисяч льє під водою» Жуля Верна.
Книгу подарував мені батько на день народження,
коли ми були в Парижі й був мир.
«Глибини океану майже не досліджені.
Жоден зонд ще туди не сягнув.
Що відбувається в цих незвіданих глибинах?
Які істоти живуть чи можуть жити на глибині 19 або 24 кілометри
під водою? Ми не знаємо.
У такому разі треба визнати...»
«БДЖОЛИНИЙ ГОТЕЛЬ»
НІМЕЦЬКИЙ РАДІОПІДРОЗДІЛ ШТАБ-КВАРТИРА
«Або нам відомі усі види істот, які населяють нашу планету,
або вони нам невідомі.
Якщо невідомі,
якщо в природи ще залишилися від нас таємниці,
немає підстав не допускати існування риб
чи китоподібних невідомих видів.
Якщо ж нам відомі всі види істот,
то мусимо шукати тварину, про яку йдеться,
з-поміж уже класифікованих морських істот.
І якщо нам невідомі всі види істот, якщо в природи ще є таємниці,
можна допустити, що, імовірно,
у темних глибинах водяться чудовиська».
Вернере.
Вип'єш востаннє перед смертю?
Це бренді.
Старше за нас обох.
Старше, ніж ми колись будемо.
Жоден із нас більше не побачить Німеччини.
Пий.
Ми скоро помремо, Вернере,
а ти слухаєш довбане радіо.
- Що ти слухаєш? - Я...
Я слухаю, як дівчина читає книгу.
А коли зовні падає бомба, я чую це по радіо.
Тобто ця дівчина, яку я слухаю, тут.
Вона тут, у Сен-Мало.
Перш ніж на мене натягли форму,
я слухав французьке радіо.
Що-що?
Я порушив правила фюрера.
Малим я слухав один голос.
То був професор.
Так я вивчив французьку.
І дізнався багато правди про світ.
Прослуховування іноземних радіостанцій карається смертю.
І що?
Десять секунд, сто, ми все одно помремо.
Радіостанція, за якою я вчив французьку, була на коротких хвилях 13.10.
Відколи ми пішли з України, я налаштовуюся на цю частоту.
І тепер...
Тепер, коли вже надто пізно, ця частота ожила,
і я почув, як дівчина читає книгу.
Я ніколи не дізнаюся, хто вона.
Прощавай, друже.
Прощавай.
Підтверджено удари по німецьких бомбосховищах.
Час доставити пошту.
На сьогодні ефір завершено.
Я знаю, що можу загинути через трансляції, але не мовчатиму.
Тату, дядьку Етьєне,
я молюся, щоб ви були в безпеці, і що завтра вранці
ми зможемо разом розламати хліб, як колись.
А всім решта...
маю надію, ви й завтра мене слухатимете.
Якщо завтра настане.
ЗАВТРА ОПІВНОЧІ СКИДАТИМУТЬ БОМБИ. НЕГАЙНО ЕВАКУЮВАТИСЯ.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ЕНТОНІ ДОРРА
ВСЕ ТЕ НЕЗРИМЕ СВІТЛО
Підійди.
Скажи, що там кажуть американці.
Прочитай мені.
Написано, що завтра опівночі вони повернуться.
Усім мешканцям міста слід евакуюватися.
Браво. Тоді це все. Початок кінця.
Вони кажуть нам іти, але ви зачинили ворота міста.
Ви, мерзото, зачинили ворота, щоб ми не пішли.
Не звинувачуй мене.
Я тут не війну веду. Я ювелір.
Моя робота — відстежувати й ідентифікувати найкращі коштовності Європи
й доставляти їх фюреру.
Оскільки майже всі інші ювеліри в Німеччині були євреями
й оскільки Рейх у своїй безкінечній мудрості вирішив
убити в газових камерах, застрелити, повісити й заморити голодом євреїв Європи...
У моїй професії залишився лише я.
І в ході моєї місії
я опинився тут, у цьому злощасному місті...
щоб знайти того, у кого, я вважаю...
є те, що мені потрібно.
Дівчину.
Сліпу дівчину, яка, як мені відомо, тут, у Сен-Мало.
Я знаю, що вона в Сен-Мало.
Коли я прийшов сюди, я сказав,
що дам тобі час,
поки не з'їм дюжину устриць і не вип'ю пляшку вина.
Вино закінчилося, устриці я з'їв.
У тебе є десять секунд, щоб дати мені адресу Марі-Лор Леблан.
Сліпої дівчини,
яку мало б знати все місто,
але яку ніхто не пригадує!
Я вже сказав.
Я гадки не маю, про кого мова.
Десять...
дев'ять...
вісім...
сім...
- Шість... - За тобою пекло плаче.
Друже, не будь смішним.
Ми й так уже в пеклі.
П'ять...
чотири...
три, два, один.
Я знайду її без твоєї допомоги.
Тату, де ти?
Я слухаю.
Гаразд. Ходи сюди.
- Де я освідчився. - Це наш дім?
Ні, наш дім трохи... Сюди, трохи далі.
Не відволікайся на цікаві місця.
ПАРИЖ, ФРАНЦІЯ КВІТЕНЬ 1934 Р. — ДЕСЯТЬ РОКІВ ПЕРЕД ТИМ
Зосередьмося на тому, що під руками.
Під руками, чуєш? Оце так жарт.
Тату, жарт має бути смішним.
От бачиш, поки ти кепкувала з тата, то впала у фонтан.
Ходи сюди... Почнімо з початку.
Запам'ятай, це ми. Ось тут, це наш дім.
А тепер іди ліворуч,
перший поворот праворуч, зупинись. Попереду дорога.
Перейди дорогу, а тоді прямо, аж поки не дійдеш до парку.
Якого парку?
Парку, де я освідчився мамі.
Розкажи.
Я багато разів розповідав.
То розкажи ще раз.
Ти завжди зупиняєшся, коли мама каже так, і замовкаєш.
Марі, ми мандруємо й уже залишили парк позаду.
А тепер погляньмо, чи ти впораєшся самотужки.
Ти сама в Парижі, і в тебе для тата важливе повідомлення.
Знайди мене. Що ти робитимеш?
Спершу поверну праворуч, тоді прямо.
Ні, неправильно.
Треба повернути ліворуч, а тоді прямо.
Зупинись перед дорогою.
Зупинитись перед дорогою.
Правильно. І що далі? Ти йдеш прямо...
Прямо й прямо...
Прямо й прямо.
Більше не треба прямо?
Так. І що далі?
Ти купиш мені млинець на день народження?
Аякже. І не просто млинець,
а млинець із шоколадом і збитими вершками, а тоді підемо...
У музей.
Прямо й прямо, поки не дійду до музею.
Браво.
Коли ми туди прийдемо, на честь твого дня народження ти зможеш
дослідити всі дива, які там є.
- Що скажеш? - Чудово.
Чекай, ти все змінив, відколи ми бути тут востаннє.
Звідки ти знаєш?
Перша кімната, у яку ми заходили, пахла піском. А тепер пахне...
Пір'ям, дзьобами й кігтями. Тут повно птахів.
Справжніх птахів?
Ні. Опудал. Вони мертві багато років.
Але оскільки я знав, що ти прийдеш,
я вирішив їх оживити... ось так.
Тату, живі істоти.
Майже. Їхні пісні живі.
Усе має голос. Треба лише слухати.
Слухай.
А тепер, після бенкету для вух,
насолода для рук.
Ти вже торкалася цього раніше, пригадуєш, що це?
Хіба я в школі?
Усе — школа.
- Не для тебе. - Особливо для мене.
Смарагд?
Браво.
Бачиш, Марі, світ такий, як є,
бачиш ти його чи ні.
Твої пальці — це твої очі.
У тебе десять пальців, а в більшості людей лише два ока,
тож ти вп'ятеро краща, бо п'ять помножити на два буде...
Десять.
- Так! - Тут є діаманти?
Є.
Красиві на дотик.
Ти красива.
З днем народження, Марі.
Це найцінніша річ у всьому музеї?
Ні.
Тут є ще один камінь, цінніший за всі решта вкупі.
Називається Морем полум'я.
Принесеш?
Не можна.
Чому не можна?
Бо він у сейфі на іншому кінці сховища.
Та й уже обід,
і ти знаєш, що це означає, так?
Маленький тортик.
Багато тортиків.
І ти.
Чому мені не можна торкнутися Моря полум'я?
Де ти хочеш поїсти, Марі?
Тату, чому? Я не їстиму, поки не скажеш.
Ніяк не відчепишся. Гаразд.
Є така безглузда легенда, Марі.
Легенда каже, що камінь, який називають Морем полум'я, проклятий.
Ось і все.
Ще не все. Я відчуваю, що ти щось приховуєш.
Скажи. Будь ласка.
Ця легенда з тих часів, коли люди вірили в неправдиві речі.
Вона каже, що той, хто торкнеться каменю, буде проклятий.
І яке прокляття?
Якщо торкнешся каменю,
на дорогих твоєму серцю людей посиплються нещастя.
Але якщо володітимеш каменем, ти ніколи не помреш.
Тож сама бачиш,
через ці фізично неможливі речі
легенда — просто маячня.
Ти колись торкався Моря полум'я?
Ходімо поїмо, Марі.
СЕН-МАЛО СЕРПЕНЬ 1944 Р.
Хліб.
Провід.
Агов.
Відчиніть ворота, щоб ми могли піти.
Тут немає їжі.
Хочете, щоб нас засмажили разом із вами? Бісові нацисти!
Агов?
Сьогодні хліба немає.
Сьогодні ніде немає хліба.
Марі...
Я не знав, коли тебе знову побачу.
Пане Карон, я така голодна. У вас залишився бодай якийсь хліб?
Не треба грошей.
Є лише черствий шматок, але візьми.
- Прошу. - Дякую.
І є ще дехто, хто чув твоє вчорашнє повідомлення по радіо.
Марі.
Дядьку Етьєне.
Ти прийшов.
Я чув, як ти молилася, щоб ми ще раз розламали хліб.
Хліба обмаль, але я тут.
- Кмітливий спосіб повідомити про місце. - Де ти був?
Я працював. Робив важливу роботу
для американців і британців, які нас звільнять.
Але, боюся, я привернув увагу німців,
і якби я повернувся додому, ти була б у небезпеці.
Ти досі ведеш трансляцію?
Звісно, читаю книгу, яку подарував тато.
Добре. Сторінки, які я просив читати?
Так, глава 16.
Думаю, ти вже знаєш, що ти не просто читаєш Жуля Верна.
Ти надсилаєш закодоване повідомлення, яке допоможе виграти війну.
І я прошу тебе перейти до глави 20,
прочитай першу сторінку, тоді до глави 21, прочитай другу сторінку.
Двадцяту, потім 21-у, першу і другу.
І повертайся швидше додому.
Він має рацію. Тут небезпечно.
У місті німецький офіцер пропонує їжу й гроші
в обмін на інформацію...
про тебе, Марі.
- Про мене? - Нащо йому знати про неї?
Не знаю. Ніхто не знає.
Але поки що всі мовчать.
Коли прийдеш додому, замкни всі двері.
- Добре. - Сьогодні вночі знову бомбуватимуть.
Що ти робиш, солдате?
Мародерів розстрілюють.
Капрал Вернер Пфенніг, пане.
Я з радіопідрозділу Вермахту.
Мій підрозділ у Сен-Мало займався виявленням незаконних трансляцій.
Минулої ночі передавач зламався. Мені потрібен провід для роботи.
Ти дуже слабкий.
Ти це бачив?
Минулої ночі американці скинули листівки французькою,
у яких закликали всіх покинути Сен-Мало.
Так.
Перекажи своєму підрозділу, що місто заборонено покидати.
Ми залишаємося до останньої людини.
Усі з мого підрозділу мертві, пане.
Я останній.
Де ви розташовувалися?
«Бджолиний готель»,
Пляс де Конкорд.
У тебе важлива робота.
Я постараюся тобі допомогти.
Пам'ятайте, дівчатка та хлопчики, Вернер сам змайстрував це радіо
з речей, які викинули інші.
Дуже часто люди викидають непотрібні їм речі,
а ті становлять цінність для інших.
Так Вернер і всі ви становите цінність для мене.
СИРОТИНЕЦЬ НА ВІКТОРІЯШТРАССЕ ЕССЕН, НІМЕЧЧИНА — 1934 Р.
Ніхто його цьому не вчив.
Вернер — це суміш генія, впертості й мудрості з книг.
Якщо запрацює, це буде маленьке диво.
Готово, Вернере?
Маю надію, фрау Елено.
Тоді вмикай.
Насправді іскристе світло, яке надходить від горіння вугілля...
Дівчатам сюди не можна.
Тихо. Я твоя сестра. Що ти знайшов?
Я знайшов цілий світ, Ютто.
Відень 65. Дрезден 88. Лондон 100.
Але вночі я слухаю Францію.
Короткі хвилі 13.10.
Неймовірний професор.
Він розповідає неймовірні речі.
Людський мозок замкнутий у повній пітьмі.
Це заборонено.
Якщо слухатимеш, зможеш чогось навчитися.
У черепі він плаває в рідині без доступу світла.
І все ж світ, який він вибудовує в цій темряві, сповнений світла.
Його переповнюють кольори й рухи.
Чи не найскладніший об'єкт існування,
один кілограм сирої маси, в межах якого крутиться цілий всесвіт.
Тож, діти, як цей мозок, який живе без дрібки світла,
здатен створити для нас сповнений світла світ?
Уже дуже пізно, Марі.
Він транслює тільки вночі.
Хто?
Професор, який пояснює темряву і світло.
Дуже цікаво, але вже пізно, а тобі завтра до школи.
- Час відпочити. - Гаразд.
Добраніч, сонечку.
Він каже, що найважливіше світло, — незриме світло.
Що це означає?
Якби ти мене не перервав, я б дізналася.
Якщо він пояснить,
розкажеш мені вранці.
Ще десять хвилин.
«...лише десята трильйонна всього світла у всесвіті видима нашому оку.
І навіть у повній темряві у нашому мозку є світло».
Професоре, усередині мого мозку досі є світло.
Пані та панове,
перш ніж почати сьогоднішню трансляцію, я мушу дещо сказати.
Дещо від серця.
Багато років тому
чудовий професор розповідав слова мудрості
дітям на цій частоті.
Він промовляв до дітей з усієї Європи.
А коли він говорив, то завжди вмикав одну й ту ж мелодію.
Ось цю.
Зараз, у час дурнуватої темряви,
у час, коли сміховинні старигани завойовують території,
крадуть цілі міста, наче ті хулігани крадуть іграшки,
я подумала, що спробую пригадати дещо, що казав професор,
і поділитися з вами.
Бо він завжди говорив про світло.
Я не вмію говорити так добре, як професор, але спробую.
Він казав, що світло виникає, коли горить жаринка,
вуглина або торф...
він казав, що світло, яке надходить від вуглини...
це насправді сонячне світло.
Тобто світло живе вічність.
Мільярд років усередині шматка вугілля.
А темрява, казав професор...
темрява не триває і секунди,
коли вмикається світло.
Це все, що я хотіла сказати.
«Двадцять тисяч льє під водою» Жуля Верна.
Капрале Пфенніг!
Підіймайся сюди!
Швидко!
Чому ти ховаєшся там унизу?
Це хороше бомбосховище, пане.
Відтепер ти працюватимеш тут. На світлі.
Де ми тебе бачитимемо.
Так, пане.
Підтвердилося, що вчорашнє бомбардування Сен-Мало...
не було випадковим.
Воно було цілеспрямованим.
Вони дуже точно б'ють по наших позиціях.
Хтось передає їм інформацію.
Ти виявив якісь радіотрансляції з міста?
Ні, пане.
Навіть невинні повідомлення можуть містити закодовану інформацію.
Так, пане. Я вчився розшифровувати коди.
Був найкращим у класі
в націонал-політичному інституті освіти в Берліні.
А цей інститут найкращий у Німеччині.
Так. Сержант Шмідт теж учився в берлінському інституті.
Найкращий у класі в 1942-му, так?
Шмідт щойно приїхав із Парижа.
Ти казав, твій підрозділ знищили.
Відтепер Шмідт супроводжуватиме тебе й допомагатиме з роботою.
Володіння будь-яким радіообладнанням
у межах міста Сен-Мало тепер карається смертю.
Так, пане.
І ти більше не покладатимешся на шматок проводу.
Так, пане. Дякую, пане.
Гайль Гітлер.
Хочеш випити?
Ти хочеш виграти війну чи ні?
Ти чув капітана.
Ми мусимо знайти людину, яка передає координати.
Пфеннігу, я старший офіцер, і тобі не можна пити на посту.
Ти мене чуєш?
Розкажи про своє навчання в інституті.
Готуєшся до щасливіших днів?
Раніше я займалася квітникарством.
Сподіваюся, що колись знову буду.
А поки що я вітаю всі національності й культури.
Десять франків.
Ні. Я не для цього прийшов.
Мене більше не цікавить секс.
Я приймаю дуже серйозні ліки від дуже серйозної хвороби.
Правду кажучи, втративши лібідо,
я наче звільнився від безумця.
Сядь.
Прошу, сядь.
Ти, мабуть, чула плітки про німецького офіцера,
який приїхав у Сен-Мало, щоб знайти одну дівчину.
Але тепер, коли результат війни невідомий,
мені важко змусити людей надати інформацію.
Люди не вважають, що результат невідомий.
Американці скидатимуть бомби впродовж години.
З того, як люди захищають цю дівчинку,
я починаю думати, що її сім'я якось причетна до опору.
Її батько, дядько на ім'я Етьєн.
Якийсь шпигун...
Я прокидаюся, працюю і сплю.
Тепер люди більше бояться опору, ніж мене.
Тому нічого мені не кажуть.
Тож я вирішив запитати в того,
для кого прямі фінансові операції
не обтяжені моральними принципами.
Цю дівчину звати Марі-Лор Леблан.
Вона сліпа. Мені потрібна її адреса.
Я не в найкращому стані для цього завдання.
Не раджу змішувати божоле з морфієм.
Але я поспішаю.
Я мушу ще дещо сказати батькові.
Тату, я уявляю, що ти десь там і чуєш лише мій голос.
Я не можу залишити тебе самого.
Я обіцяла, що завжди з тобою розмовлятиму.
І я дотримаю слова.
Я розмовлятиму з тобою, дам тобі причину сподіватися.
Є щось?
Ні.
Моя черга. Іди поспи.
Я майже не сплю. Ніколи не спав. Можу почергувати замість тебе.
Моя черга, кажу.
Мені плювати, спиш ти чи ні.
Чорт. Не дивно, що ти нічого не чуєш, від'єднався провід живлення. Господи.
Знаєш що? Я зробив це, щоб тебе перевірити.
Побачити, чи ти хоч щось петраєш у радіопередавачах.
Про що ти говориш?
Про те, що не пригадую тебе в національному інституті.
Ти сказав офіцеру, що ти з випуску 42-го.
Я знаю, хто був найкращим у 42-му, і це не ти.
То й що, що я не був найкращим?
Я взагалі тебе не пригадую.
Скільки ти там провчився?
Національний інститут — це елітний заклад. 63 % вступників не закінчують навчання.
Я знаю, хто ти, Шмідте.
Ти серед тих 63 %.
Зі всім цим хаосом, згорілими документами,
багато відмовників кажуть офіцерам те, що ті хочуть почути.
Поглянь на мене, пане Шістдесят Три.
Мене б відрядили на схід.
Мене морили холодом...
били, заганяли мало не до смерті в тій довбаній школі.
Але я заробив похвалу.
Я досі листуюся з комендантом.
Одне його слово...
і тебе відправлять на схід.
А тепер ми з тобою
вип'ємо келих шнапсу за фюрера.
А потім сядемо разом, як рівня.
Я не п'ю.
Так. П'єш.
За фюрера.
І за правду.
Дякую, що слухали.
Це кінець сьогоднішньої трансляції.
Люди таке п'ють, щоб святкувати? Господи.
Як довго ти протримався в інституті?
Два тижні.
Два полювання на дикого кабана.
Я був диким кабаном обидва рази.
Ти казав, що знаєш коменданта Бастіана?
Я пам'ятаю його правила.
Хто закінчить смугу перешкод останнім,
отримає десять секунд фори.
Десять секунд було замало для мене.
Мене обидва рази ловили.
Ти або вмираєш, як лев, або тебе викидають, як скисле молоко.
Хіба не цього нас учили в інституті?
Мій батько не розмовляв зі мною, відколи мене вигнали.
Я скисле молоко.
Але я не ідіот.
У мене є таємниця.
У тебе є таємниця.
Коли я ввімкнув радіо, хтось вів трансляцію.
Хто?
На приймачі була частота 13.10.
Що це?
Це частота, яку я слухаю з дитинства.
Був один професор. Він розповідав факти.
Факти, коли всі інші висловлювали свої думки.
Він казав: «Розплющте очі — і побачте
якомога більше, перш ніж вони заплющаться навіки».
Я намагався так і робити.
Але більшість того, що я бачив, я скоро забував.
Ставши радіооператором,
я знаходив сотні частот і виявляв радіопередавачі.
Я бачив, як есесівці розстрілюють...
Розстрілюють ворогів рейху.
Так.
Як мене й навчили.
Але... коли я сам...
де б я не був...
я слухаю частоту 13.10.
Завжди була тиша, поки я не прибув у Сен-Мало.
І я почув, як дівчина читає книгу.
Яка дівчина?
Не знаю.
Може, донька професора.
Може, хтось інший, хто його слухав, як я.
Хтось із іншого покоління, хто думав,
що якщо ввімкнути цю частоту
й розповідати людям розумні речі,
читати літературу, так, як це робив професор,
то, можливо, божевіллю війни цих стариганів настане кінець.
Ким би вона не була, вона...
Вона не ворог.
Частота 13.10 у хороших руках.
Отже...
я знаю твою таємницю,
але не можу довіряти тобі зі своєю.
Я не можу піти на схід.
Це війна.
Ще одне тіло на додачу до 50 мільйонів.
- Мені шкода, Вернере... - Ти вистежиш дівчину?
Я виконаю свій обов'язок.
Як нас учили...
«Ти помираєш, як лев, або тебе викидають, як скисле молоко».
Прошу. Пощади мене.
Я краще пощаджу частоту 13.10.
Прошу...
Вітаю, Марі.
Я ніяк не міг дістати твоєї адреси.
Але мені сказали, що ви з татом приходили сюди.
Схоже, ти голодна.
Але, припускаю, зараз у Сен-Мало всі голодні.
Я... Я перепрошую, я мушу йти. Мій дядько чекає...
Прошу!
Хто ви?
Той, хто не бажає тобі зла.
Якщо даси мені те, що я хочу.
А що ви хочете?
Ця війна, це божевілля, усі ці життя —
це для мене ніщо.
Я лише хочу жити.
І я вважаю, що ти можеш мені допомогти.
Як я можу допомогти?
Твій тато колись працював у музеї в Парижі, так?
Він опікувався багатьма цінними каменями.
І був один особливий камінь.
Зір — чудова річ.
Я бачу, що ти знаєш, про який камінь мова.
Він називається Морем полум'я.
За легендою він може лікувати хвороби.
І той, хто ним володіє, житиме вічно.
Батько розповідав мені цю легенду.
Але це казка, у яку вірять лише дурні.
Що ж...
цей дурень витягує Вальтер ППК із кобури.
Я націлюю його тобі в голову.
Ви з батьком утекли з Парижа, коли почалася війна.
Він забрав із собою багато коштовностей, щоб вони не потрапили до рук нацистів.
Мене не цікавлять діаманти й сапфіри.
Мене цікавить лише Море полум'я,
і я вважаю, що він залишив камінь тобі.
Марі-Лор, скажи мені, де він.
У тебе десять секунд.
- Я не... - Десять...
дев'ять...
вісім...
сім...
Кажи, Марі!
Тато лише розповідав про камінь.
- Шість... - Ви подумали, що він тут?
- П'ять... - Я не знаю, де він. Я не знаю!
Чотири...
Найважливіше світло...
- Три... - Я не знаю, де він!
- Два... - Я не знаю!
...це незриме світло.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин