ST. MALO FRANȚA OCUPATĂ DE NAZIȘTI - AUGUST 1944
FORȚELE AERIENE AMERICANE ESCADRONUL DE BOMBARDIERE 565
Tati? Unchiule Etienne?
Dacă mă puteți auzi, vă rog, veniți acasă!
Acum cad bombe.
Cred că americanii au venit, în sfârșit, să ne elibereze.
Unchiule Etienne, nu doar că sunt singură aici,
dar sunt foarte îngrijorată pentru tine.
Ai spus că vei lipsi o oră, dar ești plecat de zile întregi.
Dacă te ascunzi de soldații germani, vino acasă când cad bombele.
Și, tati...
ai spus că vei lipsi șase zile...
și a trecut mai bine de un an.
Dar, oriunde ai fi în lumea asta...
dacă mă auzi...
te iubesc!
Și acum, pentru cei care mă ascultă cu plăcere,
voi continua să citesc
Douăzeci de mii de leghe sub mări de Jules Verne.
Am primit cartea de la tatăl meu, de ziua mea,
când eram la Paris și era pace.
„Marile adâncuri ale oceanului ne sunt necunoscute.
Sondele nu pot ajunge acolo.
Ce se petrece la asemenea adâncimi profunde,
ce fel de ființe trăiesc sau pot trăi la 20 sau 25 de kilometri
sub suprafața apelor, nu știm.”
„În acest caz, ar trebui să recunosc...”
SEDIU MONITORIZARE RADIO GERMAN
„Sau cunoaștem toate speciile de vietăți care ne populează planeta,
sau nu le cunoaștem.
Dacă nu le cunoaștem pe toate,
dacă natura mai are secrete față de noi în adâncuri,
atunci, nimic nu este mai ușor decât să admitem existența unor pești
sau a unor cetacee de alte soiuri.
Dacă, dimpotrivă, cunoaștem toate speciile existente,
atunci, trebuie neapărat să căutăm respectivul animal
printre acele ființe marine deja descoperite.
Iar, dacă nu le cunoaștem pe toate, dacă natura încă mai are secrete,
ar trebui să considerăm că orice fel de monstru
se poate afla acolo, în întuneric și la mare adâncime.”
Werner!
Un ultim pahar înainte să murim?
E coniac.
Are mai mulți ani decât noi.
Sau decât vom avea vreodată.
Niciunul din noi nu va mai vedea Germania.
Bea!
Vom muri imediat, Werner,
și tu asculți nenorocitul ăla de radio.
- Ce asculți, de fapt? - Eu...
ascult o fată care citește o carte.
Și, când cade o bombă afară, o aud la radio.
Ceea ce înseamnă că fata e aici.
E aici, în Saint-Malo.
Înainte să vin în armată,
ascultam un post de radio francez.
Ce făceai?
Am încălcat ordinele Führerului.
Ascultam o anumită voce de când eram copil.
Era a unui profesor.
Am învățat franceză.
Și am aflat multe lucruri adevărate despre lume.
Asta se pedepsește cu moartea.
Și ce dacă?
În zece secunde sau o sută, murim amândoi.
Postul de radio care m-a învățat franceză emitea pe unde scurte 13.10.
De când am plecat din Ucraina, am tot ascultat acea frecvență.
Iar acum...
când e prea târziu, a prins glas
și aud o fată citind.
Iar eu nu o voi cunoaște niciodată.
Adio, prietene!
Adio!
Lovituri confirmate pe terenul german.
Să livrăm poșta!
Am ajuns la sfârșitul transmisiunii.
Știu că această emisiune mă poate omorî, dar nu voi tăcea.
Tati, unchiule Etienne,
mă rog să fiți în siguranță, și ca mâine-dimineață
să frângem pâine împreună, ca pe vremuri.
Iar voi, ceilalți...
sper să mă ascultați și mâine.
Dacă va mai exista mâine.
BOMBARDAMENTELE VOR REÎNCEPE MÂINE, LA MIEZUL NOPȚII. EVACUAȚI DE URGENȚĂ!
BAZAT PE ROMANUL DE ANTHONY DOERR
TOATĂ LUMINA PE CARE NU O PUTEM VEDEA
Vino!
Spune-mi ce zic americanii!
Citește-mi!
Vor reveni mâine, la miezul nopții.
Toată lumea trebuie să plece.
Bravo! Asta este. Începutul sfârșitului.
Ei ne spun să plecăm, dar voi ați încuiat porțile orașului.
Ticăloșilor, le-ați închis ca să nu putem pleca.
Nu e vina mea.
Eu n-am venit aici să lupt în război. Sunt bijutier.
Treaba mea e să găsesc și să identific cele mai frumoase bijuterii din Europa
și să i le trimit Führerului.
Și, cum aproape toți ceilalți bijutieri din Germania erau evrei,
și, cum Reichul, în înțelepciunea lui nețărmuită, a decis
să-i gazeze, împuște, spânzure și omoare prin înfometare pe toți evreii din Europa,
am rămas singurul din profesia mea în libertate.
Pentru a-mi îndeplini misiunea,
am venit în acest oraș blestemat...
ca să găsesc pe cineva care cred...
că are ceva ce vreau eu.
O fată.
O fată oarbă despre care știu că e în Saint-Malo.
Știu că e în Saint-Malo.
Când am sosit aici, ți-am spus
că îți acord răgaz cât timp îmi ia
să mănânc o duzină de stridii și să beau o sticlă de vin.
Acum, vinul a fost băut, stridiile au fost mâncate.
Ai încă zece secunde la dispoziție să îmi dai adresa lui Marie-Laure LeBlanc.
Fata oarbă
pe care cred că o știe tot orașul,
dar de care se pare că nu-și amintește nimeni!
Ți-am spus.
Habar nu am despre cine vorbești.
Zece...
nouă...
opt...
șapte...
- ...șase... - Arzi în iad!
Prietene, nu fi ridicol!
Este evident că deja suntem în iad.
Cinci...
patru...
trei, doi, unu.
O voi găsi fără ajutorul tău.
Tati, unde ești?
Ascult.
Bine. Așa, vino aici!
- Unde am cerut-o. - E casa noastră?
Nu, casa noastră este... Aici, încă un pic.
Nu ne lăsăm distrași de terase.
PARIS, FRANȚA APRILIE 1934, CU ZECE ANI ÎN URMĂ
Ne concentrăm pe sarcina la îndemână.
La îndemână, vezi? Am făcut o glumă.
Tati, ca să fie glumă, trebuie să fie amuzantă.
Vezi, ai fost așa de ocupată să râzi de tati, că ai căzut în fântână.
Acum, hai aici... Să o luăm de la început!
Nu uita, aici stăm noi. Aici e casa noastră.
Așa, acum o iei la stânga,
prima la dreapta, stop. Te oprești la trecere.
Apoi, traversezi și mergi tot înainte până ajungi la parc.
Care parc?
Parcul unde i-am cerut mâna mamei.
Povestește-mi!
Ți-am povestit de multe ori.
Mai povestește-mi o dată!
Întotdeauna te oprești după ce mami spune da, apoi nu mai zici nimic.
Marie, suntem într-o călătorie și deja am lăsat parcul în urmă.
Acum, să vedem dacă te descurci singură.
Ești singură în Paris și ai un mesaj important pentru tati.
Găsește-mă! Cum procedezi?
Mai întâi, fac dreapta, apoi merg tot înainte.
Nu, e greșit.
Fac stânga și apoi merg tot înainte.
Te oprești la trecere.
Mă opresc la trecere.
Exact! Și apoi, ce faci? Mergi tot înainte...
Tot înainte...
și iar tot înainte.
Am terminat cu asta?
Da, exact. Așadar, ce facem acum?
Îmi cumperi o clătită de ziua mea?
Bineînțeles! Nu orice fel de clătită,
ci una cu ciocolată și frișcă pe deasupra, apoi mergem...
La muzeu!
Și tot înainte până ajung la muzeu.
Bravo!
După ce ajungem acolo, de ziua ta, ai dreptul să explorezi
toate minunile care se găsesc acolo.
- Sună bine? - Da.
Stai, ai făcut schimbări de când am venit aici ultima dată.
Cum ți-ai dat seama?
Întotdeauna, în prima cameră miroase a nisip. Acum miroase a...
Pene, ciocuri și gheare. E plin de păsări.
Păsări adevărate?
Nu. Împăiate. Moarte de mulți ani.
Dar, cum știam că urma să vii în vizită,
am hotărât să le aduc la viață... cu asta.
Tati, ființe vii!
Aproape. Cântecele lor sunt vii.
Totul are o voce, trebuie doar să asculți.
Ascultă!
Iar acum, după ce ți-ai desfătat auzul,
urmează un răsfăț pentru mâini.
Ai mai ținut asta și adineauri, îți amintești ce e?
Credeam că nu suntem la școală.
Învățăm tot timpul.
- Nu și tu. - Mai ales eu!
Smarald?
Bravo!
Vezi tu, Marie, lumea e aceeași,
fie că o vezi, fie că nu.
Degetele sunt ochii tăi.
Ai zece degete, în timp ce majoritatea oamenilor au doar doi ochi,
iar tu ești de cinci ori mai bună, căci cinci ori doi fac...
Zece!
- Da! - Ai și diamante?
Am.
Se simte minunat!
Tu ești minunată.
La mulți ani, Marie!
Acesta este cel mai valoros lucru din tot muzeul?
Nu.
Mai există o piatră care e mai valoroasă decât toate celelalte împreună.
Se numește Marea de Flăcări.
O aduci?
Nu este permis.
De ce nu e permis?
Pentru că stă în propriul ei seif, în altă parte a depozitului.
Și oricum, deja e ora prânzului,
ceea ce înseamnă... Știi ce înseamnă asta?
Un pic de tort.
Mult tort!
Și tu!
De ce nu am voie să ating Marea de Flăcări?
Unde vrei să mănânci, Marie?
Tati, de ce? Nu mănânc până nu-mi spui.
Nu te dai bătută, nu-i așa? Prea bine!
E o legendă absurdă, Marie!
Legenda spune că piatra denumită Marea de Flăcări este blestemată.
Atât!
Mai e ceva. Se simte în vocea ta.
Spune-mi! Te rog!
Legenda e dintr-o vreme când oamenii credeau multe lucruri neadevărate.
Se spune că și oricine atinge piatra va fi blestemat.
Care e blestemul?
Blestemul este că, dacă atingi piatra,
cei pe care îi iubești vor suferi un mare necaz.
Dar, dacă deții piatra, tu însuți nu vei muri niciodată.
Așadar, după cum poți deduce imediat,
din cele două lucruri fizic imposibile,
legenda e o aiureală.
Ai atins vreodată Marea de Flăcări?
Hai, Marie, să mergem la masă!
Pâine.
Sârmă.
Hei!
De ce nu deschideți porțile ca să putem pleca?
Nu mai e mâncare!
Vreți să pierim toți împreună cu voi, ticăloși naziști!
E cineva?
Nu avem pâine aici, astăzi.
Nu e pâine nicăieri astăzi.
Marie...
Nu știam când te voi revedea.
Monsieur Caron, mi-e atât de foame! Mai aveți vreo pâine rămasă?
Păstrează banii!
Mai am doar o bucățică veche, dar ia-o!
- Poftim! - Mulțumesc!
Și mai am pe cineva care a auzit mesajul tău de la radio aseară.
Marie!
Unchiule Etienne!
Ai venit!
Te-am auzit rugându-te să frângem pâine împreună.
N-am pâine, dar am venit.
- Foarte isteț mi-ai transmis unde să vin. - Unde ai fost?
Am muncit. Am făcut treburi importante
pentru americanii și britanicii care vin să ne elibereze.
Dar mă tem că am atras atenția germanilor,
și, dacă veneam acasă, te puneam într-un mare pericol.
Mai transmiți?
Desigur, copia cărții de la tati.
Bun! Paginile de care ți-am spus?
Da, capitolul 16.
Cred că știi de-acum că nu citești pur și simplu Jules Verne.
Trimiți mesaje codate care vor ajuta la câștigarea războiului.
Acum, vreau să sari la capitolul 20,
citești prima pagină, apoi capitolul 21, pagina a doua.
Douăzeci, apoi 21, prima și a doua.
Ar fi bine să mergi repede acasă.
Are dreptate. Nu e sigur aici.
Un ofițer german oferă mâncare și bani
în schimbul unor informații
despre tine, Marie!
- Despre mine? - Ce vrea de la ea?
Nu știu. Nimeni nu știe.
Până acum, nu a vorbit nimeni.
Când ajungi acasă, să încui toate ușile, bine?
- Bine. - Vor urma alte bombardamente la noapte.
Ce faci, soldat?
Hoții sunt împușcați!
Caporal Werner Pfennig, dle!
Sunt din unitatea de supraveghere radio Wehrmacht.
Am venit aici pentru identificarea transmisiunilor radio ilegale.
Azi-noapte, mi s-a stricat transmițătorul. Am nevoie de sârme ca să continui.
Ești foarte slab.
Ai văzut asta?
Azi-noapte, americanii au aruncat foi în franceză
cerându-le tuturor să plece.
Înțeleg.
Informează-ți unitatea că nimeni nu pleacă și nu va avea voie să plece.
Rămânem aici până la ultimul om.
Unitatea mea a pierit, dle.
Eu sunt ultimul om.
Unde ești încartiruit?
La Hotel des Abeilles,
Place de la Concorde.
Munca ta e importantă.
Voi face ce pot să te ajut.
Nu uitați, copii, Werner a construit singur acest aparat radio
din obiecte aruncate de alți oameni.
Adesea, oamenii aruncă lucruri nefolositoare lor,
dar valoroase pentru alții.
Așa cum voi sunteți valoroși pentru mine.
ORFELINATUL DIN VIKTORIASTRASSE ESSEN, GERMANIA - 1934
Nu l-a învățat nimeni.
Werner este un amestec de geniu, insistență și frânturi din cărți.
Dacă funcționează, va fi un mic miracol.
E gata, Werner?
Așa sper, frau Elena.
Atunci, pornește-l!
De fapt, lumina pâlpâitoare emisă de arderea unei bucăți de cărbune...
Fetele nu au voie!
Taci! Sunt sora ta. Ce ai descoperit?
Am găsit o lume întreagă, Jutta.
Viena 65. Dresden 88. Londra 100.
Dar noaptea târziu, recepționez asta din Franța.
Pe unde scurte 13.10.
Cel mai grozav profesor!
Spune cele mai grozave lucruri.
Creierul uman stă în beznă totală.
E interzis!
Dacă asculți, înveți.
Creierul plutește într-un lichid incolor în craniu, niciodată în lumină.
Totuși, în beznă, creierul construiește o lume plină de lumină.
Dă pe dinafară de culoare și mișcare.
Probabil că este cel mai complex obiect din lume,
un kilogram umed în care se învârte universul.
Copii, cum de reușește creierul, care trăiește fără pic de lumină,
să ne construiască o lume cu lumină?
E foarte târziu, Marie!
Transmite doar când e târziu.
Cine?
Profesorul care explică întunericul și lumina.
E fascinant, dar e târziu și mâine mergi la școală.
- Așa că e timpul pentru odihnă. - Bine.
Noapte bună, scumpo!
El spune că cea mai importantă lumină e lumina pe care nu poți să o vezi.
Ce înseamnă asta?
Dacă nu m-ai fi întrerupt, aș fi aflat.
Dacă el îți explică ție,
poate o să-mi explici și tu mie mâine-dimineață.
Încă zece minute.
...o parte infimă din toată lumina din univers este vizibilă ochilor noștri.
Dar chiar și în beznă totală, tot există lumină în mintea ta.
Profesore, tot există lumină în mintea mea.
Doamnelor și domnilor,
înainte să încep transmisiunea de azi, trebuie să vă spun ceva.
Ceva care vine din sufletul meu.
Cu mulți ani în urmă,
un mare profesor le spunea vorbe înțelepte
copiilor pe această frecvență.
El le-a vorbit copiilor din toată Europa.
Iar când vorbea, punea întotdeauna o anumită melodie.
Era aceasta.
În aceste vremuri de beznă stupidă,
în aceste vremuri în care bătrâni decrepiți invadează orașe,
furând orașe întregi ca niște copii obraznici care fură păpuși,
m-am gândit să încerc să rememorez unele lucruri spuse de profesor
și să le împărtășesc.
Deoarece el vorbea întotdeauna despre lumină.
Eu nu vorbesc ca fel de bine cum o făcea profesorul, dar voi încerca.
El a spus că lumina care se vede atunci când arzi cărbuni
sau mangal, sau turbă...
A spus că lumina obținută dintr-o bucată de cărbune...
e, de fapt, lumină solară.
Morala este că... lumina durează o veșnicie.
Timp de un miliard de ani, într-o bucățică de cărbune.
Însă întunericul, a spus profesorul...
întunericul nu ține nici măcar o secundă
când aprinzi lumina.
Asta e tot ce am vrut să spun.
Douăzeci de mii de leghe sub mări, de Jules Verne.
Caporal Pfennig!
Urcă aici!
Mișcă!
De ce te ascunzi jos?
Servește ca adăpost antiaerian, domnule.
De azi-înainte, vei lucra aici, sus. În lumină.
Unde te putem vedea.
Da, domnule!
S-a confirmat că bombardamentul de noaptea trecută din Saint-Malo...
n-a fost întâmplător.
A fost țintit.
Ne lovesc pozițiile cu mare precizie.
Cineva le oferă informații.
Ai detectat vreo transmisiune radio din interiorul zidurilor orașului?
Nu, domnule.
Chiar și mesajele aparent inofensive pot conține informații codate.
Da, domnule. Sunt instruit și să decriptez coduri.
Șef de promoție
la Institutul Național Politic de Educație din Berlin.
Iar Institutul din Berlin este cel mai bun din țară.
Da. Și sergentul Schmidt a studiat la Institutul din Berlin.
Șef de promoție în 1942, corect?
Schmidt tocmai a sosit de la Paris.
Ai zis că unitatea ta nu mai e.
De azi-încolo, Schmidt te va însoți și te va ajuta în munca ta.
Deținerea unui echipament de transmisie radio
în interiorul orașului Saint-Malo se pedepsește cu moartea.
Da, domnule!
Și, de acum, nu mai depinzi de fire rătăcite de sârmă.
Da, domnule! Mulțumesc!
Heil Hitler!
Vrei o băutură?
Vrei să câștigi războiul?
L-ai auzit pe căpitan.
Trebuie să aflăm cine transmite coordonatele.
Pfennig, sunt ofițerul superior și n-ai voie să bei în timpul serviciului.
Mă auzi?
Povestește-mi cum a fost la Institut.
Te pregătești pentru zile mai bune?
Pe vremuri, mă ocupam cu tăierea și aranjatul florilor.
Sper că, odată, voi face asta din nou.
Deocamdată, ofer distracție tuturor naționalităților și culturilor.
Costă zece franci.
Nu. Nu acesta este scopul vizitei mele.
Nu mă mai interesează sexul.
Iau medicamente foarte puternice pentru o boală foarte gravă.
De fapt, pierderea libidoului
a fost ca o eliberare din lanțurile sclaviei.
Șezi!
Te rog, șezi!
Poate că ai auzit zvonuri prin oraș despre un anumit ofițer german
care e în oraș pentru a găsi o anume fată.
Dar, cum rezultatul războiului este foarte nesigur,
am dificultăți în a-i face pe oameni să-mi dea informații.
Oamenii nu cred că rezultatul e nesigur.
Americanii vor arunca mai multe bombe în următoarea oră.
La cât de mult o protejează oamenii,
încep să cred că familia ei a fost implicată în rezistență, într-un fel.
Tatăl ei, un unchi pe nume Etienne.
Un fel de spion...
Mă trezesc, muncesc, dorm.
Oamenii se tem mai mult de rezistență decât de mine.
Așa că nu-mi spun nimic.
De aceea am hotărât să-mi adresez întrebările cuiva
pentru care tranzacțiile financiare directe
nu generează dileme morale.
Fata se numește Marie-Laure LeBlanc.
E oarbă. Am nevoie de adresa ei.
Nu prea sunt în stare să fac asta.
Nu recomand combinarea vinului cu morfina.
Dar mă grăbesc.
Mai trebuie să-i spun tatălui meu un singur lucru.
Tati, îmi imaginez că ești într-un loc în care te însoțește doar vocea mea.
Nu pot să te las în pace.
Am promis că întotdeauna voi vorbi cu tine.
Și mă țin de promisiune.
Voi vorbi cu tine, îți voi da un motiv să speri.
Ai găsit ceva?
Nu.
E rândul meu. Dormi puțin!
Eu nu dorm prea mult mai nicicând. Pot să preiau tura ta.
Am zis că e rândul meu.
Nu-mi pasă dacă dormi sau nu.
La naiba! Nu-i de mirare că nu auzi nimic, cablul nu e conectat. Doamne!
Da, știi ceva? Am făcut asta ca să te verific.
Să văd dacă știi ceva despre transmițătoarele radio.
Despre ce vorbești?
Spun că nu îmi amintesc de tine la Institutul Național.
I-ai zis ofițerului că ai fost în promoția '42.
Îmi amintesc cine a fost șeful de promoție și n-ai fost tu.
Deci nu am fost șef de promoție.
Nu-mi amintesc de tine deloc.
Cât timp ai rezistat?
Institutul Național e o școală de elită, 63% din cei care intră nu absolvă.
Cred că știu cine ești, Schmidt!
Ești unul dintre cei 63%.
Știu, cu tot haosul, dosarele au ars,
mulți respinși spun lucruri pe care vor să le audă ofițerii.
Privește-mă, dle Șaizeci și trei!
Am mințit ca să nu ajung în est.
Eu am înghețat...
am fost bătut, hăituit în nenorocita aia de școală.
Mi-am câștigat medalia.
Mai țin legătura cu comandantul.
Dacă el spune un cuvânt...
până în est nu te oprești.
Acum, noi doi
vom bea un pahar de rachiu în cinstea Führerului.
Și apoi, vom sta la masă ca egali.
Eu nu beau.
Ba da, vei bea.
În cinstea Führerului!
Și a adevărului!
Mulțumesc pentru atenție!
Am ajuns la finalul transmisiunii de azi.
Oamenii beau așa ceva pentru a sărbători? Doamne!
Cât timp ai rezistat, de fapt, la Institut?
Două săptămâni.
Două vânători de porci mistreți.
Am fost porc mistreț de ambele dăți.
Îl cunoști pe comandantul Bastian?
Îmi amintesc regulile lui.
Cine termină ultimul traseul de instrucție
primește un avans de zece secunde.
Nu mi-au ajuns zece secunde.
M-au prins de fiecare dată.
Mori ca un erou sau sfârșești ca un nimeni.
Nu asta ne-au învățat la Institut?
Tata nu a mai vorbit cu mine de când m-au dat afară.
Sunt un nimeni.
Dar nu sunt idiot.
Eu am un secret.
Tu ai un secret.
Când am pornit radioul, cineva transmitea.
Cine?
Pe transmițător arăta unde scurte 13.10.
Ce este?
E o frecvență pe care o ascult de când eram copil.
Era un profesor. Ne spunea realități.
În timp ce toți ceilalți ne ofereau păreri.
Spunea: „Deschideți ochii și vedeți
ce puteți cu ei înainte să se închidă pe vecie.”
Am încercat să fac asta.
Dar aș prefera să uit aproape tot ce am văzut.
De când sunt operator radio,
am găsit sute de frecvențe și sute de emițători.
Am văzut cum SS a împușcat...
A împușcat dușmanii Reichului care le operau.
Da.
Așa cum am fost instruit.
Dar... când sunt singur...
pe oriunde ajung...
ascult frecvența pe unde scurte 13.10.
A fost tot timpul liniște până am ajuns în Saint-Malo.
Și am auzit o fată citind o carte.
Ce fată?
Nu știu.
Poate e fiica profesorului.
Poate e altcineva care îl asculta pe vremuri, ca mine.
Cineva din generația noastră care a crezut
că, dacă deschizi frecvența
și vorbești cu rațiune și bun simț
și citești oamenilor la fel ca profesorul,
atunci, poate că nebunia războiului se va sfârși.
Oricine ar fi, ea...
E bună.
Frecvența 13.10 e pe mâini bune.
Așadar...
îți cunosc secretul,
dar nu ți-l pot încredința pe al meu.
Nu pot să merg în est.
Suntem în război.
Încă o victimă printre cele 50 de milioane.
- Regret, Werner... - O vei căuta pe fată?
Îmi voi face datoria.
După cum se spune...
„Mori ca un erou sau sfârșești ca un nimeni.”
Te rog! Cruță-mă!
Voi cruța undele scurte 13.10.
Te rog...
Bună, Marie!
N-am reușit să aflu adresa ta.
Cineva mi-a spus că tu și tatăl tău obișnuiați să veniți aici.
Pari înfometată.
Pe de altă parte, cred că toată lumea din Saint-Malo suferă de foame.
Eu... îmi pare rău, trebuie să plec. Mă așteaptă unchiul...
Te rog!
Cine ești?
Cineva care nu vrea să-ți facă rău.
Dacă îmi dai ce vreau.
Ce vrei?
Acest război, această nebunie, toți acești oameni,
nu-s nimic pentru mine.
Eu vreau doar să trăiesc.
Și cred că tu mă poți ajuta.
Cum te pot ajuta?
Tatăl tău a lucrat pe vremuri în muzeul din Paris, corect?
A avut în grijă multe pietre prețioase.
Și era o piatră mai deosebită.
Văzul e un lucru minunat.
Observ că știi despre ce piatră specială vorbesc.
Se cheamă Marea de Flăcări.
Legenda spune că poate vindeca orice boală.
Și oricine o deține va avea viață veșnică.
Tatăl meu mi-a spus legenda.
Dar e o poveste. Doar naivii o cred.
Ei bine...
acest naiv scoate acum un pistol militar Walther PPK din toc.
Și îndreaptă arma spre capul tău.
Ai fugit cu tatăl tău din Paris când a început războiul.
El a luat multe bijuterii pentru a le salva din mâinile naziștilor.
Nu mă interesează diamantele și safirele.
Mă interesează doar Marea de Flăcări,
pe care cred că ți-a lăsat-o ție.
Marie-Laure, vreau să-mi spui unde e!
Ai zece secunde.
- Eu nu... - Zece...
nouă...
opt...
șapte...
Vorbește, Marie!
Tata mi-a vorbit despre piatră.
- Șase... - Credeai că o găsești aici?
- Cinci... - Nu știu unde e! Nu știu!
Patru...
Cea mai importantă lumină este lumina...
- Trei... - Nu știu unde este!
- Doi... - Nu știu!
...pe care nu o putem vedea.
Subtitrarea: Meda Gaborean