SAINT-MALO OKUPIRANA FRANCUSKA - KOLOVOZ 1944.
ZRAKOPLOVSTVO SAD-A 565. BOMBARDERSKA ESKADRILA
Tata? Striko Etienne?
Ako me čujete, vratite se kući, molim vas.
Bombe padaju po nama.
Mislim da su nas Amerikanci napokon došli osloboditi.
Striko Etienne, nije mi problem samo to što sam sama
nego sam i zabrinuta za tebe.
Rekao si da ćeš se vratiti za sat vremena, a prošli su dani.
Ako se skrivaš od njemačkih vojnika, iskoristi bombardiranje za povratak.
A ti, tata,
rekao si da se vraćaš za šest dana,
a prošlo je više od godine.
Ali gdje god bili,
ako me čujete,
volim vas.
A sada za one koji me slušaju radi zabave,
nastavit ću čitati
knjigu Julesa Vernea 20 000 milja pod morem.
Ovu mi je knjigu otac poklonio za rođendan
kad smo bili u Parizu, prije rata.
„Velike oceanske dubine potpuno su nam nepoznate.
Naše sonde do njih ne dopiru.
Što se događa u tim nepoznatim dubinama,
kakva bića žive ili mogu preživjeti 12 ili 15 milja
ispod površine? Mi to ne znamo.”
„U tom bi slučaju valjalo priznati...”
HOTEL PČELA
SREDIŠNJICA NJEMAČKE SLUŽBE RADIJSKOG NADZORA
„Ili poznajemo sve vrste stvorenja koja nastanjuju naš planet
ili ih ne poznajemo.
Ako ih ne poznajemo baš sve,
ako priroda u dubinama još skriva tajne,
onda je razumu najlakše prihvatiti postojanje drukčijih riba
ili kitova.
Ali ako poznajemo sve oblike života,
dotičnu životinju moramo tražiti
među klasificiranim morskim stvorenjima.
A ako ih ne poznajemo, ako priroda još krije tajne,
trebali bismo smatrati da raznovrsna čudovišta
možda još uvijek vrebaju u tamnim dubinama.”
Wernere.
Jedno piće prije smrti?
Ovo je vinjak.
Stariji od nas obojice.
Stariji nego što ćemo biti.
Nijedan od nas više neće vidjeti Njemačku.
Pij.
Wernere, umrijet ćemo,
a ti slušaš taj jebeni radio.
- Što uopće slušaš? - Ja...
Slušam djevojku kako čita knjigu.
A kad vani padne bomba, čujem to na radiju.
To znači da je ta djevojka ovdje.
U Saint-Malou je.
Prije negoli su me unovačili,
slušao sam jednu francusku radiopostaju.
Molim?
Prekršio sam Führerova pravila.
Slušao sam glas tog čovjeka od malih nogu.
Bio je profesor.
Naučio sam francuski.
Kao i mnoge istine o svijetu.
Slušanje stranih postaja kažnjivo je smrću.
Pa što?
Umrijet ćemo za deset ili sto sekundi.
Postaja uz koju sam naučio francuski bila je Kratkovalnih 13,10.
Osluškivao sam tu frekvenciju otkad smo napustili Ukrajinu.
A sad...
Sad kad je prekasno, pojavila se
djevojka koja čita knjigu.
A ja nikad neću znati tko je.
Zbogom, prijatelju.
Zbogom.
Meta je pogođena.
Isporučimo poštu.
To je kraj večerašnje emisije.
Znam da me odašiljanje može stajati glave, ali ne dam da me utišaju.
Tata, striko Etienne,
molim se da budete sigurni i da sutra ujutro
razlomimo kruh kao nekad.
A ostali slušatelji...
Nadam se da ćete me slušati i sutra.
Ako sutra uopće dođe.
BOMBARDIRANJE SE NASTAVLJA SUTRA U PONOĆ. ODMAH NAPUSTITE GRAD.
PREMA ROMANU ANTHONYJA DOERRA
SVJETLO KOJE NE VIDIMO
Dođi.
Reci mi što govore Amerikanci.
Pročitaj mi.
Kažu da će se vratiti sutra u ponoć.
Svi moraju napustiti grad.
Bravo. Onda je to to. Početak kraja.
Govore nam da odemo, ali vi ste nas zaključali ovdje.
Zatvorili ste izlaze da ne možemo otići.
Ne krivi mene.
Nisam došao voditi rat. Ja sam draguljar.
Moj je posao naći i prepoznati najbolje dragulje u Europi
i donijeti ih Führeru.
S obzirom na to da su skoro svi drugi draguljari u Njemačkoj bili Židovi,
a Reich je beskrajno mudro odlučio
da Židove u Europi treba pobiti plinom, metkom ili izgladnjivanjem...
preostao sam jedini draguljar na slobodi.
I ta me misija dovela
u ovaj osuđeni grad...
da pronađem nekoga tko, vjerujem,
ima nešto što želim.
Djevojku.
Slijepu djevojku za koju znam da je u Saint-Malou.
Znam da je u Saint-Malou.
Kad sam stigao ovamo, rekao sam ti
da imaš vremena
dok ne pojedem tucet kamenica i popijem bocu vina.
Vina više nema, kamenice sam pojeo.
Imaš još deset sekundi da mi daš adresu Marie-Laure LeBlanc.
Slijepe djevojke
za koju sigurno zna cijeli grad,
ali nitko je se ne sjeća!
Rekao sam vam.
Nemam pojma o čemu govorite.
Deset...
devet...
osam...
sedam...
- šest... - Goni se u pakao.
Prijatelju, ne budi smiješan.
Očito je da smo već u paklu.
Pet...
četiri...
tri, dva, jedan.
Naći ću je i bez tvoje pomoći.
Tata, gdje si?
Slušam.
U redu. Sad ovuda.
- Mjesto prosidbe. - Ovo je naša kuća?
Ne, naša je kuća... malo više ovamo.
Pustimo sad otmjena mjesta.
- PARIZ, FRANCUSKA TRAVANJ 1934. - DESET GODINA PRIJE
Cilj zadaće nadohvat je ruke.
„Ruke”, shvaćaš? Našalio sam se.
Tata, šala bi trebala biti smiješna.
Vidiš, rugala si se tati i završila u fontani.
Dođi, idemo... Idemo ispočetka.
Zapamti, mi smo ovdje. Ovo je naša kuća.
U redu, idi nalijevo,
skreni u prvu ulicu desno, da, stani, pazi na promet.
Prijeđi cestu pa nastavi tim putom dok ne dođeš do parka.
Kojeg parka?
Parka u kojem sam zaprosio mamu.
Ispričaj mi.
Pričao sam ti to mnogo puta.
Ispričaj mi opet.
Uvijek zašutiš nakon što mama pristane.
Marie, putujemo i park je već iza nas.
Da vidimo možeš li to učiniti sama.
Sama si u Parizu i imaš važnu poruku za tatu.
Nađi me. Što ćeš učiniti?
Skrenut ću desno i nastaviti.
Ne, to je pogrešno.
Skrenut ću lijevo i nastaviti.
Zaustavi se prije pješačkog.
Stat ću prije pješačkog.
Tako je. A onda? Nastavit ćeš...
Nastavit ću dalje i dalje...
I dalje i dalje.
Je li ovo dovoljno?
Da. Što ćemo sad?
Kupit ćeš mi palačinku za rođendan?
Naravno. I to ne bilo kakvu,
čokoladnu sa šlagom, a onda idemo...
U muzej.
Dalje i dalje dok ne dođem do muzeja.
Bravo.
Kako ti je rođendan, kad dođemo onamo, možeš istraživati
sva čudesa koja ondje čuvaju.
- Zvuči li to dobro? - Da.
Promijenio si stvari od prošlog dolaska.
Kako znaš?
Prva soba u koju ulazimo mirisala je na pijesak. Sad miriše na...
Perje, kljunove i kandže. Puna je ptica.
Pravih ptica?
Ne. Prepariranih. Mrtve su već godinama.
Ali znao sam da ćeš doći,
pa sam ih odlučio oživiti... ovime.
Tata, žive su.
Skoro. Pjev im je živ.
Sve ima svoj glas, samo trebaš slušati.
Slušaj.
A sada, nakon gozbe za tvoje uši,
poslastica za ruke.
Ovo si već osjetila, sjećaš li se što je to?
Mislila sam da ovo nije škola.
Sve je škola.
- Za tebe nije. - Pogotovo za mene.
Smaragd?
Bravo.
Vidiš, Marie, svijet je još tu,
vidjela ga ti ili ne.
Tvoji su prsti tvoje oči.
Imaš deset prstiju, a većina ljudi ima samo dva oka,
što znači da je tebi pet puta bolje, jer je pet puta dva...
Deset.
- Da! - Imaš li i dijamante?
Imam.
Osjećam da je predivan.
I ti si predivna.
Sretan rođendan, Marie.
Je li ovo najvrednija stvar u cijelom muzeju?
Nije.
Jedan je dragulj vredniji od svega ostalog zajedno.
Zove se Vatreno more.
Možeš li ga donijeti?
To nije dopušteno.
Zašto?
Jer je u posebnom sefu u drugom dijelu riznice.
Kako god, vrijeme je ručka,
što znači... Znaš što to znači, zar ne?
Malo torte.
Mnogo torte.
Za tebe.
Zašto ne smijem dodirnuti Vatreno more?
Marie, gdje želiš jesti?
Zašto, tata? Neću jesti dok mi ne kažeš.
Ne odustaješ, je li? U redu.
Postoji jedna apsurdna legenda.
Ta legenda kaže da je dragulj koji zovu Vatreno more uklet.
Eto.
To nije sve. Čujem ti u glasu da nešto skrivaš.
Reci mi. Molim te.
Legenda je iz vremena kad su ljudi vjerovali u mnoge neistine.
Kaže da će svatko tko dodirne dragulj također biti uklet.
Kako uklet?
Kletva kaže da će, kad netko dodirne dragulj,
svi koje ta osoba voli doživjeti strašnu nesreću.
Ali ako posjeduješ dragulj, nikad nećeš umrijeti.
Dakle, odmah možeš vidjeti
da su to nemoguće stvari
i da je legenda besmislena.
Jesi li ti ikad dodirnuo Vatreno more?
Dođi, Marie, idemo jesti.
SAINT-MALO - KOLOVOZ 1944.
Kruh.
Žica.
Zašto ne otvorite vrata da možemo izaći?
Nemamo hrane.
Želite da svi izgorimo s vama, nacistička govna!
Ima li koga?
Danas nemamo kruha.
Danas nigdje nema kruha.
Marie...
Nisam znao kad ću te opet vidjeti.
Monsieur Caron, tako sam gladna. Imate li barem komadić kruha?
Spremi novac.
Imam samo sasušeni okrajak, ali dat ću ti ga.
- Izvoli. - Hvala.
A imam i nekoga tko je sinoć čuo tvoju poruku na radiju.
Marie.
Striko Etienne.
Došao si.
Čuo sam kako se moliš da razlomimo kruh.
Nema ga mnogo, ali evo me.
- Mudro si mi dojavila gdje ćemo se naći. - Gdje si bio?
Radio sam nešto važno
za Amerikance i Britance koji nas dolaze osloboditi.
Ali bojim se da su me Nijemci uočili
i da bih te doveo u opasnost ako bih se vratio kući.
Još emitiraš?
Naravno, knjigu koju mi je tata dao.
Dobro. Stranice koje sam rekao?
Da, 16. poglavlje.
Mislim da već znaš da ne čitaš samo Julesa Vernea.
Šalješ kodirane poruke koje će nam pomoći da pobijedimo u ratu.
Sad želim da prijeđeš na 20. poglavlje.
Pročitaj samo prvu stranicu tog i drugu 21. poglavlja.
Dvadeseto i dvadeset prvo, prvu i drugu.
Požuri se kući.
U pravu je. Ovdje nije sigurno.
Njemački časnik nudi hranu i novac
u zamjenu za informacije
o tebi, Marie.
- O meni? - Zašto ga ona zanima?
Ne znam. Nitko ne zna.
Zasad nitko nije progovorio.
U redu. Kad dođeš kući, zaključaj se.
- Hoću. - Večeras će nas opet bombardirati.
Što to radiš, vojniče?
Pljačkaše strijeljamo.
Skupnik Werner Pfennig.
Jedinica za radijski nadzor.
Poslani smo u Saint-Malo da lociramo ilegalne odašiljače.
Primopredajnik mi je oštećen. Trebaju mi kablovi, gospodine.
Vrlo si slab.
Jesi li vidio ovo?
Amerikanci su Francuzima sinoć bacali letke
s pozivom da napuste Saint-Malo.
Shvaćam.
Reci svojim ljudima da nitko neće otići.
Ostat ćemo u Saint-Malou do kraja.
Moji su ljudi mrtvi.
Ja sam posljednji.
Gdje si smješten?
U Hotelu pčela
na Trgu Concorde.
Tvoj je posao važan.
Učinit ću što god mogu.
Upamtite, Werner je ovu napravu izradio sam
od stvari koje su ljudi bacili.
Ljudi često bacaju stvari koje im ne trebaju,
a drugima su dragocjene.
Kao što ste Werner i svi vi dragocjeni meni.
SIROTIŠTE U ULICI VIKTORIASTRASSE ESSEN, NJEMAČKA - 1934.
Nitko ga nije učio.
Werner je mješavina genija, upornosti i isječaka iz knjiga.
Ako proradi, to će biti čudo.
Spreman, Wernere?
Nadam se, Frau Elena.
Onda ga uključi.
Intenzivna svjetlost užarenog ugljena...
Djevojkama je zabranjen pristup.
Tiho. Ja sam ti sestra. Što si pronašao?
Čitav svijet, Jutta.
Beč 65. Dresden 88. London 100.
Ali kasno navečer čujem ovo iz Francuske.
Kratkovalnih 13,10.
Nevjerojatan profesor.
Govori čudesne stvari.
Ljudski je mozak zatočen u potpunoj tami.
To je zabranjeno.
Ako slušaš, možeš nešto naučiti.
Mozak vam pluta u prozirnoj tekućini u lubanji, ali nikad na svjetlu.
Ali i u toj tami mozak stvara svijet pun svjetlosti.
Ispunjen je bojama i pokretima.
Možda je najsloženija stvar koja postoji,
kilogram mokre tvari u kojoj se okreće čitav svemir.
Djeco, kako mozak koji živi u potpunoj tami
može stvoriti svijet pun svjetlosti?
Marie, jako je kasno.
On emitira samo kad je kasno.
Tko?
Profesor koji objašnjava svjetlost i tamu.
To je fascinantno, ali kasno je, a ti sutra ideš u školu.
- Vrijeme je za počinak. - U redu.
Laku noć, dušo.
On kaže da je najvažnije svjetlo ono koje ne možemo vidjeti.
Što to znači?
Da me nisi prekinuo, saznala bih.
Ako ti to objasni,
možda ćeš mi to moći prenijeti ujutro.
Još deset minuta.
...deset bilijuntina svjetla u svemiru vidljivo je ljudskom oku.
A čak i u potpunoj tami, u vašem umu ima svjetlosti.
Profesore, u mojem umu ima svjetlosti.
Dame i gospodo,
moram nešto reći prije početka današnje emisije.
Nešto iz dubine svojeg srca.
Prije mnogo godina,
jedan je veliki profesor dijelio djeci
riječi mudrosti na ovoj frekvenciji.
Obraćao se djeci širom Europe.
I uvijek kad je govorio, puštao je određenu glazbu.
I to ovu.
U vremenu ove glupe tame,
kad smiješni starčići osvajaju gradove
i kradu ih kao školski zlostavljači koji otimaju igračke,
htjela bih se prisjetiti nekih profesorovih riječi
i podijeliti ih.
Jer on je uvijek govorio o svjetlu.
Ja ne znam govoriti tako dobro poput njega, ali pokušat ću.
Rekao je da svjetlost koja nastaje kad zapalite ugljen
ili treset...
Rekao je da je svjetlost gorućeg ugljena...
zapravo sunčeva svjetlost.
I stvar je u tome da je ta svjetlost vječna.
Milijardu godina čeka u komadu ugljena.
Ali tama, kako je rekao profesor,
tama nestaje za manje od sekunde
kad upalite svjetlo.
To je sve što sam htjela reći.
Dvadeset tisuća milja pod morem Julesa Vernea.
Skupniče Pfennig!
Dođi ovamo!
Brzo!
Zašto se skrivaš dolje?
To je dobro sklonište od bombardiranja.
Odsad ćeš raditi ovdje gore. Na svjetlu.
Gdje te možemo vidjeti.
Da, gospodine.
Potvrđeno je da sinoćnje bombardiranje Saint-Maloa
nije bilo slučajno.
Bilo je ciljano.
Veoma precizno pogađaju naše položaje.
Netko im šalje informacije.
Jesi li otkrio emitiranje radijskog signala iz grada?
Ne, gospodine.
Čak i naizgled bezazlene poruke mogu skrivati šifrirane poruke.
Da, gospodine. Obučen sam i za razbijanje šifara.
Najbolji u klasi
na Nacionalnom političkom institutu za obrazovanje u Berlinu.
A Institut u Berlinu najbolji je u Njemačkoj.
Da. Narednik Schmidt također je pohađao Institut u Berlinu.
Najbolji u klasi 1942., zar ne?
Schmidt je upravo stigao iz Pariza.
Kažeš da si ostao sam.
Schmidt će ti odsada pomagati oko tvog posla.
Posjedovanje opreme za radijsko odašiljanje
unutar zidina Saint-Maloa od sada je kažnjivo smrću.
Na zapovijed.
I više nećeš ovisiti o komadićima kabela.
Da, gospodine, hvala.
Heil Hitler.
Želiš li piće?
Želiš li pobjedu u ratu?
Čuo si satnika.
Moramo naći osobu koja emitira koordinate.
Pfennig, ja sam nadređeni časnik i ne dopuštam ti da piješ na dužnosti.
Čuješ li me?
Pričaj mi o svom boravku u Institutu.
Pripremate se za sretnije dane?
Nekad sam slagala cvjetne aranžmane.
Nadam se da ću opet.
Sad je važno samo poželjeti dobrodošlicu svim nacionalnostima i kulturama.
Deset franaka.
Ne. Nisam došao zbog toga.
Više me ne zanima seks.
Uzimam vrlo ozbiljne lijekove za vrlo ozbiljnu bolest.
Iskreno, otkad sam izgubio libido,
kao da sam se oslobodio povezanosti s luđakom.
Sjedni.
Molim te, sjedni.
Možda si čula glasine o stanovitom njemačkom časniku
koji je došao u grad pronaći jednu djevojku.
Ali sad kad je ishod rata veoma neizvjestan,
ljudi mi nevoljko daju informacije.
Ljudi ne misle da je ishod neizvjestan.
Amerikanci će početi bombardirati za sat vremena.
S obzirom na to kako je svi štite,
počinjem sumnjati da je njezina obitelj uključena u pokret otpora.
Njezin otac, stric Etienne...
Nekakav špijun...
Budim se, radim, spavam.
Ljudi se više boje pokreta otpora nego mene.
Zato mi ništa ne govore.
Zato sam se odlučio raspitati kod nekoga
kome jednostavne novčane transakcije
ne ometaju moralne dvojbe.
Djevojka se zove Marie-Laure LeBlanc.
Slijepa je. Treba mi njezina adresa.
Nisam u najboljem stanju za ovaj zadatak.
Ne preporučujem miješanje vina i morfija.
Ali žuri mi se.
Moram ocu poručiti još jednu stvar.
Tata, vjerujem da si negdje gdje ti je moj glas jedino društvo.
Ne mogu te ostaviti samoga.
Obećala sam da ću ti se uvijek javljati.
I hoću.
Govorit ću ti, pružati ti nadu.
Ima li čega?
Ne.
Ja sam na redu. Idi spavati.
Malo spavam. Oduvijek. Mogu odraditi i tvoju smjenu.
Kažem da sam na redu.
Boli me kurac hoćeš li spavati.
Jebote. Nije ni čudo da ništa ne čuješ, napajanje se otkvačilo.
Znaš što? To sam učinio da te provjerim.
Da vidim znaš li išta o primopredajnicima.
O čemu govoriš?
O tome da te se ne sjećam s Instituta.
Rekao si časniku da si klasa '42.
Sjećam se najboljeg iz te klase, a to nisi bio ti, jebote.
Onda nisam bio najbolji.
Uopće te se ne sjećam.
Koliko si izdržao?
Nacionalni institut elitna je škola, 63 % upisanih studenata ne diplomira.
Znam što je s tobom, Schmidte.
Ti si jedan od tih 63 %.
Uz sav ovaj kaos i spaljenu dokumentaciju,
mnogi neuspješni reći će sve što časnik želi čuti.
Pogledaj me, g. „Šezdeset Tri”.
Birao sam. Laž ili Istočni front.
Smrzavao sam se,
tukli su me i napola ubili u toj jebenoj školi.
Ali zaslužio sam pohvalu.
Još se čujem sa zapovjednikom.
Jedna riječ od njega
i ideš na Istočni front.
Sad ćemo nas dvojica
popiti čašicu rakije u Führerovo zdravlje.
A onda ćemo sjesti kao ravnopravni.
Ne pijem.
Da, piješ.
Za Führera.
I istinu.
Hvala što ste slušali.
Ovo je kraj večerašnje emisije.
Ljudi to piju kad nešto slave? Isuse.
Koliko si uopće izdržao na Institutu?
Dva tjedna.
Dva lova na divlje svinje.
Ja sam oba puta bio divlja svinja.
Rekao si da poznaješ časnika Bastiana?
Sjećam se njegovih pravila.
Tko god posljednji završi poligon,
dobiva deset sekundi prednosti.
Meni je deset sekundi bilo premalo.
Oba su me puta uhvatili.
Ili ćeš umrijeti kao lav ili se proliti kao šalica mlijeka.
Nisu li nas to učili u Institutu?
Otac nije razgovarao sa mnom otkad su me izbacili.
Ja sam proliveno mlijeko.
Ali nisam budala.
Imam tajnu.
Ali i ti imaš tajnu.
Kad sam uključio radio, netko je emitirao.
Tko?
Prema primopredajniku, Kratkovalnih 13,10.
Što je to?
Frekvencija koju slušam od malih nogu.
Jedan je profesor na njoj govorio činjenice.
Dok su svi drugi nudili mišljenja.
Govorio je: „Otvori oči i gledaj
prije nego što se zauvijek zatvore.”
I pokušao sam.
Ali većinu onoga što sam vidio rado bih zaboravio.
Otkad radim s radiom,
pronašao sam na stotine frekvencija i locirao predajnike.
Gledao sam kako SS-ovci...
Strijeljaju neprijatelje Reicha koji su emitirali preko njih.
Da.
Kao što sam obučen.
Ali... kad sam sâm,
gdje god bio,
slušam Kratkovalnih 13,10.
Nikad nisam ništa čuo dok nisam došao u Saint-Malo.
I čuo djevojku kako čita knjigu.
Koju djevojku?
Ne znam.
Možda je profesorova kći.
Ili netko tko ga je slušao poput mene.
Netko iz naše generacije tko je mislio da će,
ako zauzme frekvenciju
i govori ljudima o razumu, smislu
i literaturi kao nekad profesor,
ludilu ovog rata jednog starca možda doći kraj.
Tko god ona bila, ona...
Ona je dobra.
Frekvencija je u dobrim rukama.
Dakle...
Znam tvoju tajnu,
ali ne mogu ti povjeriti svoju.
Ne mogu na Istočni front.
Ovo je rat.
Što je još jedno truplo među 50 milijuna?
- Oprosti, Wernere... - Hoćeš li je pronaći?
Izvršit ću svoju dužnost.
Kao što su rekli:
„Umrijeti kao lav ili se proliti kao šalica mlijeka.”
Molim te. Poštedi me.
Poštedjet ću Kratkovalnih 13,10.
Molim te...
Zdravo, Marie.
Nisam uspio otkriti tvoju adresu.
Netko mi je rekao da si s ocem dolazila ovamo.
Kao da si gladna.
Mislim da su trenutačno svi u Saint-Malou gladni.
Žao mi je. Moram ići. Stric me čeka...
Molim vas!
Tko ste vi?
Netko tko ti ne želi nauditi.
Ako mi daš ono što želim.
Što želite?
Rat, ovo ludilo i svi ti životi
ništa mi ne znače.
Samo želim preživjeti.
I vjerujem da mi možeš pomoći.
Kako?
Otac ti je radio u muzeju u Parizu, zar ne?
Brinuo se za mnoge dragulje.
Jedan je od njih bio poseban.
Vid je predivna stvar.
Vidim da znaš o kojem dragulju govorim.
Zove se Vatreno more.
Legenda kaže da liječi sve bolesti.
I da će onaj koji ga posjeduje živjeti zauvijek.
Otac mi je pričao o toj legendi.
Ali to je bajka. Samo budale vjeruju u to.
Pa...
Ova budala vadi službeni Walther PPK iz futrole.
Uperio sam ti pištolj u glavu.
Pobjegla si iz Pariza s ocem kad je počeo rat.
Ponio je sa sobom brojne dragulje da ih spasi od nacista.
Ne zanimaju me dijamanti ni safiri.
Zanima me samo Vatreno more,
a vjerujem da ga je ostavio tebi.
Marie-Laure... Želim da mi kažeš gdje je.
Imaš deset sekundi.
- Ja ne... - Deset...
devet...
osam...
sedam...
Govori, Marie!
Otac mi ga je samo spomenuo.
- Šest... - Zar ste mislili da će biti ovdje?
- Pet... - Ne znam gdje je!
Četiri...
Najvažnije je svjetlo...
- Tri... - Ne znam gdje je!
- Dva... - Ne znam!
...ono koje ne možemo vidjeti.
Prijevod titlova: Oleg Berić