‏- סן-מלו ‏צרפת תחת הכיבוש הנאצי, אוגוסט 1944 -
‏- חיל האוויר של צבא ארה "ב ‏טייסת הפגזה 565 -
‏אבא? הדוד אטיין?
‏אם אתם שומעים אותי, בואו הביתה בבקשה.
‏הפצצות נופלות עכשיו.
‏אני חושבת שהאמריקנים ‏באו לשחרר אותנו סוף סוף.
‏הדוד אטיין, אני לא רק לבד כאן,
‏אני גם דואגת לך מאוד.
‏אמרת שתיעדר שעה אחת, אבל עברו ימים.
‏אם אתה מסתתר מהחיילים הגרמנים, ‏תנצל את ההפצצה כדי לחזור הביתה.
‏ואבא...
‏אמרת שתיעדר שישה ימים...
‏עברה יותר משנה.
‏אבל לא משנה היכן אתה בעולם...
‏אם אתה שומע אותי...
‏אני אוהבת אותך.
‏ועכשיו, למי שמאזין לשידור שלי לשם ההנאה,
‏אמשיך להקריא
‏את "עשרים אלף מיל מתחת למים" של ז'ול ורן.
‏אבי נתן לי אותו ליום הולדתי
‏כשהיינו בפריז ושרר שלום.
‏"מעמקי האוקיינוס אינם מוכרים לנו.
‏"צלילים לא מגיעים לשם.
‏"מה שחולף במעמקים רחוקים אלה,
‏"אילו ישויות חיות ‏או מסוגלות לשרוד 20 או 25 ק "מ
‏"מתחת לפני הים, אין אנו יודעים.
‏"אם כך, עליי להודות..."
‏- מלון הדבורים -
‏- המטה הגרמני למעקב אחר שידורי רדיו -
‏"או שאנחנו מכירים את כל סוגי הישויות ‏שמאכלסות את הכוכב שלנו,
‏"או שלא.
‏"אם אנו לא מכירים את כולן,
‏"אם הטבע מסתיר מאיתנו סודות במעמקיו,
‏"אין דבר נוח יותר להיגיון ‏מאשר להודות בקיומם של דגים
‏"או של רכיכות מסוגים אחרים.
‏"מצד שני, אנו כן מכירים את כל סוגי החיים,
‏"עלינו לחפש את בעל החיים המדובר
‏"בין בעלי החיים הימיים שכבר סווגו,
‏"ואם איננו מכירים את כולם, ‏אם הטבע טומן בחובו עדיין סודות,
‏"עלינו להביא בחשבון שכל מין של מפלצות
‏"עשוי להתקיים אי שם בחשכה ובמעמקים."
‏ורנר.
‏לגימה אחרונה לפני שנמות?
‏זה ברנדי.
‏מבוגר יותר משנינו.
‏מבוגר משנהיה אי פעם.
‏אף אחד מאיתנו לא יראה שוב את גרמניה.
‏תשתה.
‏אנחנו עומדים למות, ורנר,
‏ואתה מאזין לרדיו הארור.
‏למה אתה מאזין בכלל? ‏-אני...
‏מאזין לנערה שמקריאה ספר.
‏וכשהפצצות נופלות בחוץ, ‏אני שומע אותן ברדיו.
‏זה אומר שהנערה שאני מאזין לה נמצאת כאן.
‏היא כאן בסן-מלו.
‏לפני שהלבישו אותי במדים,
‏נהגתי להאזין לתחנת רדיו צרפתית.
‏מה עשית?
‏הפרתי את הכללים של הפיהרר.
‏היה קול שהאזנתי לו מגיל קטן.
‏הוא היה פרופסור.
‏למדתי צרפתית,
‏ולמדתי אמיתות רבות על העולם.
‏האזנה לשידורים זרים דינה מוות.
‏כן, אז מה?
‏בעוד עשר או מאה שניות ממילא שנינו נמות.
‏תחנת הרדיו שלימדה אותי צרפתית ‏הייתה בגל 13.10.
‏מאז שעזבנו את אוקראינה, ‏אני מעביר לתדר הזה,
‏ועכשיו...
‏עכשיו, כשכבר מאוחר מדי, התדר מתעורר לחיים
‏ואני שומע נערה מקריאה ספר.
‏ולעולם לא אדע מי היא.
‏להתראות, ידידי.
‏להתראות.
‏פגיעה ודאית במחסן פצצות גרמני.
‏הגיע הזמן למסור דואר.
‏זה סוף השידור לערב זה.
‏אני יודעת שהשידור עלול להביא למותי, ‏אבל לא אתן שישתיקו אותי.
‏אבא, הדוד אטיין,
‏אני מתפללת שאתם מוגנים, ושמחר בבוקר
‏נוכל לבצוע יחד לחם כמו פעם.
‏ולכל השאר...
‏אני מקווה שתאזינו לי שוב מחר.
‏אם יהיה מחר.
‏- ההפצצות ישובו מחר בחצות ‏התפנו מייד -
‏- על פי הרומן מאת אנתוני דואר -
‏- כל האור שאיננו רואים -
‏בוא.
‏ספר לי מה כתבו האמריקנים.
‏תקריא לי.
‏כתוב שהם יחזרו מחר בחצות.
‏כל מי שנמצא בעיירה צריך להתפנות.
‏כל הכבוד. אז זהו זה. תחילת הסוף.
‏הם אומרים לנו לעזוב, ‏אבל נעלתם את שערי העיר.
‏ממזרים, סגרתם את השער כדי שלא נוכל לעזוב.
‏אל תאשים אותי.
‏אני לא כאן כדי להוציא את המלחמה לפועל. ‏אני תכשיטן.
‏התפקיד שלי הוא לאתר ולזהות ‏את כל התכשיטים היפים ביותר באירופה
‏ולמסור אותם לפיהרר.
‏כיוון שכמעט כל התכשיטנים האחרים בגרמניה ‏היו יהודים,
‏וכיוון שהרייך, בחוכמתו האין-סופית, החליט
‏להמית בגז, בירייה, בתלייה ובהרעבה ‏את כל יהודי אירופה...
‏אני איש המקצוע היחיד בתחום ‏שעדיין מסתובב חופשי.
‏וכחלק מהמשימה שלי,
‏אני כאן, בעיר מוכת הגורל הזאת...
‏כדי למצוא מישהו שלדעתי...
‏דבר שאני רוצה נמצא ברשותו.
‏נערה.
‏נערה עיוורת, שאני יודע שנמצאת בסן-מלו.
‏אני יודע שהיא בסן-מלו.
‏כשהגעתי לכאן, אמרתי לך
‏שאתן לך את הזמן שייקח לי
‏לאכול תריסר צדפות ולשתות בקבוק יין.
‏עכשיו היין נגמר והצדפות נאכלו.
‏יש לך עשר שניות ‏לתת לי את הכתובת של מרי-לור לבלאן.
‏הנערה העיוורת
‏שכל העיירה מכירה,
‏אבל שאיש לא זוכר!
‏אמרתי לך.
‏אין לי מושג על מי אתה מדבר.
‏עשר...
‏תשע...
‏שמונה...
‏שבע...
‏שש... ‏-תישרף בגיהינום.
‏ידידי, אל תדבר שטויות.
‏הרי ברור שאנחנו כבר בגיהינום.
‏חמש...
‏ארבע...
‏שלוש, שתיים, אחת.
‏אמצא אותה ללא עזרתך.
‏אבא, איפה אתה?
‏אני מאזינה.
‏טוב, תמשיכי בכיוון הזה.
‏כאן הצעתי לה נישואים. ‏-הבית שלנו?
‏לא, הבית שלנו ב... קצת יותר בכיוון הזה.
‏שהמקומות היפים לא יסיחו את דעתנו.
‏- פריז, צרפת ‏אפריל 1934, עשר שנים קודם לכן -
‏בואי נתמקד במשימה שבידנו.
‏"בידנו", ראית? זו הייתה בדיחה.
‏אבא, כדי שהיא תהיה בדיחה, ‏היא צריכה להיות מצחיקה.
‏ראית? היית עסוקה כל כך ‏בלצחוק על אבא שנפלת למזרקה.
‏עכשיו, בואי הנה. בואי... נתחיל מההתחלה.
‏תזכרי שאלה אנחנו. אנחנו כאן, זה הבית.
‏טוב, עכשיו לכי שמאלה,
‏פנייה ראשונה ימינה, ‏עצרי, עמדי במעבר החצייה.
‏עכשיו תחצי את הכביש ‏ואז תמשיכי עד שתגיעי לפארק.
‏איזה פארק?
‏הפארק שבו הצעתי נישואים לאימא.
‏ספר לי.
‏סיפרתי לך הרבה פעמים.
‏אז ספר לי שוב.
‏אתה תמיד עוצר אחרי שאימא מסכימה, ‏ואז אתה משתתק.
‏מרי, אנחנו במסע, ‏וכבר הותרנו את הפארק מאחור.
‏עכשיו, בואי נראה אם את יכולה לבד.
‏את לבד בפריז, ויש לך מסר חשוב מאוד לאבא.
‏לכי למצוא אותי. מה את עושה?
‏קודם אני הולכת ימינה, אחר כך ממשיכה ישר.
‏לא, טעיתי.
‏אני פונה שמאלה וממשיכה ישר.
‏עוצרת במעבר החצייה.
‏זהו זה. ואז מה את עושה? את ממשיכה...
‏עוד ועוד...
‏ועוד...
‏כבר נגמר ה "עוד ועוד"?
‏כן. מה עושים עכשיו?
‏אתה קונה לי קרפ ליום ההולדת?
‏בהחלט. לא סתם קרפ,
‏קרפ עם שוקולד וקצפת, ואז אנחנו הולכים ל...
‏למוזאון.
‏עוד ועוד, עד שאני מגיעה למוזאון.
‏יפה מאוד.
‏ברגע שנגיע לשם, ‏לכבוד יום הולדתך את תזכי לחקור
‏את כל הפלאות ששוכנות בו.
‏נשמע טוב? ‏-כן.
‏רגע, עשיתם שינויים ‏מאז הפעם האחרונה שבאנו לכאן.
‏איך את יודעת?
‏בחדר הראשון שאנחנו נכנסים אליו ‏יש תמיד ריח של חול. עכשיו הריח הוא...
‏של נוצות, מקורים וטפרים. הוא מלא בציפורים.
‏ציפורים אמיתיות?
‏לא. מפוחלצות. מתות כבר שנים רבות.
‏אבל כיוון שידעתי שתבואי לבקר,
‏החלטתי להפיח בהן חיים בעזרת זה.
‏אבא, בעלי חיים.
‏כמעט. השירים שלהם חיים.
‏לכל דבר יש קול, רק צריך להאזין לו.
‏תאזיני.
‏ועכשיו, אחרי שאוזנייך שבעו,
‏נזין גם את הידיים שלך.
‏כבר מיששת את זה פעם. את זוכרת מה זה?
‏חשבתי שזה לא בית הספר.
‏בית הספר הוא בכל מקום.
‏לא בשבילך. ‏-במיוחד בשבילי.
‏ברקת?
‏יפה מאוד.
‏את מבינה, העולם הוא עדיין העולם
‏גם אם את רואה וגם אם לא.
‏האצבעות שלך הן העיניים שלך.
‏יש לך עשר אצבעות, ‏ולרוב האנשים יש רק שתי עיניים.
‏יש לך יתרון גדול פי חמישה, ‏כי חמש כפול שתיים זה...
‏עשר.
‏כן! ‏-יש כאן יהלומים?
‏יש.
‏הוא נותן תחושה של דבר יפהפה.
‏את יפהפייה.
‏יום הולדת שמח, מרי.
‏זה הדבר יקר הערך ביותר במוזאון כולו?
‏לא.
‏יש אבן אחת נוספת ‏בעלת ערך רב יותר מכל האחרות גם יחד.
‏היא מכונה ים הלהבות.
‏תביא אותה?
‏אסור לי.
‏למה אסור לך?
‏כי היא בכספת משלה ‏באזור אחר של החדר המשוריין.
‏בכל מקרה, הגיע הזמן לארוחת צהריים,
‏וזה אומר... את יודעת מה זה אומר, נכון?
‏קצת עוגה.
‏הרבה עוגה.
‏ואת.
‏למה אסור לי לגעת בים הלהבות?
‏איפה תרצי לאכול, מרי?
‏אבא, למה? לא אוכל עד שתספר לי.
‏איזו עקשנית את! בסדר.
‏זו אגדה מגוחכת, מרי.
‏האגדה מספרת ‏שהאבן המכונה ים הלהבות היא מקוללת.
‏זהו זה.
‏יש עוד. שמעתי את זה מסתתר בקולך.
‏ספר לי. בבקשה.
‏האגדה מקורה בתקופה שבה ‏אנשים האמינו בדברים שגויים רבים.
‏היא מספרת שכל מי שייגע באבן יקולל גם הוא.
‏מהי הקללה?
‏הקללה היא שאם תיגעי באבן,
‏הגורל של כל מי שאת אוהבת יהיה רע ומר.
‏אבל אם האבן בבעלותך, לא תמותי לעולם.
‏אז, כפי שאת יכולה מייד להבין
‏משני הדברים הבלתי אפשריים האלה,
‏האגדה היא שטות גמורה.
‏נגעת אי פעם בים הלהבות?
‏בואי, מרי, הולכים לאכול.
‏- סן-מלו ‏אוגוסט 1944 -
‏לחם.
‏הכבל.
‏היי.
‏אולי תפתחו את השער כדי שנוכל לעזוב?
‏אין מזון.
‏אתם רוצים שכולנו נישרף איתכם, ‏נאצים ארורים!
‏שלום?
‏אין כאן לחם היום.
‏אין לחם בשום מקום.
‏מרי...
‏לא ידעתי מתי אראה אותך שוב.
‏מר קרון, אני רעבה כל כך. נשאר לך לחם?
‏קחי את הכסף שלך.
‏יש לי רק שארית עבשה, אבל קחי אותה.
‏בבקשה. ‏-תודה.
‏יש כאן מישהו ששמע אתמול בערב ‏את ההודעה שלך ברדיו.
‏מרי.
‏הדוד אטיין.
‏באת.
‏שמעתי שהתפללת שנבצע יחד לחם.
‏אין הרבה לחם, אבל אני כאן.
‏אמרת לי בצורה מתוחכמת היכן לפגוש אותך. ‏-איפה היית?
‏עבדתי. אני עושה עבודה חשובה
‏בעבור האמריקנים והבריטים ‏שבאים לשחרר אותנו.
‏אבל למרבה הצער משכתי את תשומת לב הגרמנים,
‏ואם הייתי חוזר הביתה, ‏זה היה מסכן אותך מאוד.
‏את ממשיכה לשדר?
‏כמובן, את הספר שאבא נתן לי.
‏יופי. העמודים שאמרתי לך לקרוא?
‏כן, פרק 16.
‏את בטח כבר יודעת ‏שאת לא סתם מקריאה ספר של ז'ול ורן.
‏את שולחת הודעות מוצפנות ‏שיסייעו לניצחון במלחמה.
‏עכשיו אבקש שתדלגי קדימה לפרק 20,
‏תקריאי את העמוד הראשון, ‏ובפרק 21, רק את העמוד השני.
‏עשרים ואז 21, עמוד ראשון ועמוד שני.
‏מוטב שתחזרי הביתה במהירות.
‏הוא צודק. לא בטוח כאן.
‏יש בעיר קצין גרמני שמציע מזון וכסף
‏בתמורה למידע...
‏עלייך, מרי.
‏עליי? ‏-למה הוא מחפש מידע עליה?
‏אני לא יודע. איש לא יודע.
‏אבל עד כה, איש לא דיבר.
‏טוב. כשתגיעי הביתה, ‏תנעלי את כל הדלתות, בסדר?
‏אנעל. ‏-הלילה יהיו עוד הפצצות.
‏מה אתה עושה, חייל?
‏אנחנו יורים בבוזזים.
‏רב "ט ורנר פניג, המפקד.
‏אני ביחידת מעקב הרדיו של הוורמאכט.
‏היחידה שלי נשלחה לסן-מלו ‏כדי לאתר שידורי רדיו לא חוקיים.
‏אתמול בלילה, המקלט שלי ניזוק. ‏אני צריך כבל כדי להמשיך בעבודתי, המפקד.
‏אתה חלש מאוד.
‏ראית את זה?
‏אתמול האמריקנים פיזרו עלונים בצרפתית
‏שקוראים לכולם לעזוב את סן-מלו.
‏אני רואה.
‏תמסור ליחידה שלך שאיש לא יעזוב ‏ואיש לא יורשה לעזוב.
‏נישאר בסן-מלו עד החייל האחרון.
‏כל חיילי היחידה שלי מתו, המפקד.
‏אני החייל האחרון.
‏היכן הבסיס שלך?
‏במלון הדבורים,
‏כיכר הקונקורד.
‏עבודתך חשובה.
‏אעשה כל שביכולתי כדי לעזור.
‏תזכרו, ילדות וילדים, ‏ורנר בנה את מכשיר הרדיו הזה בעצמו
‏מחפצים שאנשים אחרים זרקו לפח.
‏לעיתים קרובות, ‏אנשים נפטרים מדברים מיותרים להם,
‏שעשויים להיות אוצר יקר לאדם אחר.
‏ממש כפי שוורנר וכולכם יקרים לליבי.
‏- בית יתומים ‏אסן, גרמניה, 1934 -
‏איש לא לימד אותו מה לעשות.
‏ורנר ניחן בשילוב ‏של גאונות, התמדה וזיכרון לקטעי ספרים.
‏אם הוא יפעל, זה יהיה נס קטן.
‏הוא מוכן, ורנר?
‏אני מקווה, גב' אלנה.
‏אז תפעיל אותו.
‏למעשה, ההבהוב שבוקע מגחל הפחם...
‏לבנות אסור להיכנס.
‏שקט, אני אחותך. מה מצאת?
‏מצאתי את כל העולם, יטה.
‏וינה 65, דרזדן 88, לונדון 100.
‏אבל מאוחר בלילה, אני קולט את זה מצרפת.
‏גל 13.10.
‏פרופסור מדהים מאין כמוהו.
‏הוא אומר דברים מדהימים מאין כמוהם.
‏המוח האנושי כלוא באפלה מוחלטת.
‏זה אסור.
‏אם תאזיני, תלמדי.
‏המוח צף בנוזל שקוף בתוך הגולגולת, ‏לעולם לא באור.
‏אף על פי כן, באפלה הזו, מבנה המוח מלא אור.
‏הוא עמוס בצבעים ובתנועה.
‏ייתכן שהוא הדבר המורכב ביותר שיש,
‏קילוגרם רטוב אחד שבו נטווה היקום.
‏אז איך, ילדים, המוח, שמתקיים באפלה מוחלטת,
‏בונה לנו עולם מלא אור?
‏כבר מאוחר מאוד, מרי.
‏הוא משדר רק בשעות מאוחרות.
‏מי משדר?
‏הפרופסור שמסביר על האור והחושך.
‏זה מרתק, אבל כבר מאוחר, ‏ויש לך לימודים מחר.
‏הגיע הזמן ללכת לישון. ‏-בסדר.
‏לילה טוב, מתוקה.
‏הוא אומר שהאור החשוב ביותר ‏הוא האור שאיננו רואים.
‏מה זה אומר?
‏אם לא היית מפריע לי, הייתי מגלה.
‏אם הוא יסביר לך את זה,
‏אולי תוכלי להסביר לי בבוקר.
‏עוד עשר דקות.
‏העיניים שלנו קולטות ‏רק טריליונית מכל האור ביקום,
‏ואפילו באפלה מוחלטת, ‏יש עדיין אור בתוך המוח שלכם.
‏פרופסור, יש עדיין אור במוח שלי.
‏גבירותיי ורבותיי,
‏לפני שאתחיל בשידור היומי, ‏אני רוצה לומר משהו.
‏משהו מהלב שלי.
‏לפני שנים רבות,
‏פרופסור נהדר שידר מילות חוכמה
‏לילדים בתדר הזה בדיוק.
‏הוא דיבר לילדים בכל אירופה,
‏וכשהוא דיבר, ‏הוא תמיד השמיע יצירה מוזיקלית מסוימת.
‏זו היצירה.
‏בזמנים אלה, של אפלה מוחלטת,
‏בזמנים שבהם גברים זקנים ומגוחכים ‏פולשים לערים
‏וגונבים עיירות שלמות ‏כמו ילדים בריונים שגונבים צעצועים,
‏חשבתי לנסות ולהיזכר ‏בכמה דברים שאמר הפרופסור,
‏ולשתף בהם אתכם,
‏כי הוא תמיד דיבר על האור.
‏אני לא רהוטה כמוהו, אבל אנסה.
‏הוא אמר שהאור שבוקע מפחם שנשרף,
‏מגחלים או מכבול...
‏הוא אמר שהאור שבוקע מגוש פחם...
‏הוא בעצם אור השמש.
‏הנקודה היא... שהאור הוא נצחי.
‏מיליארד שנים בתוך גוש פחם.
‏אבל האפלה, אמר הפרופסור...
‏האפלה לא מחזיקה מעמד אפילו שנייה אחת
‏כשמדליקים את האור.
‏זה כל מה שרציתי לומר.
‏"עשרים אלף מיל מתחת לים" מאת ז'ול ורן.
‏רב "ט פניג!
‏עלה הנה!
‏זוז!
‏למה אתה מתחבא שם למטה?
‏זה מקלט טוב נגד פצצות, המפקד.
‏מעתה והלאה תעבוד כאן למעלה, באור.
‏היכן שנראה אותך.
‏כן, המפקד.
‏קיבלנו אישור לכך ‏שההפצצות שהתרחשו אמש בסן-מלו...
‏לא היו אקראיות.
‏הייתה להן מטרה.
‏הם פוגעים בעמדות שלנו בדיוק רב.
‏מישהו מעביר להם מידע.
‏איתרת תשדורות רדיו מתוך חומות העיר?
‏לא, המפקד.
‏אפילו מסרים שנשמעים תמימים ‏עלולים להכיל מידע מוצפן.
‏כן, המפקד. עברתי הכשרה גם בפענוח צפנים.
‏הייתי תלמיד מצטיין
‏במוסד החינוך הפוליטי-לאומי בברלין.
‏המוסד בברלין הוא הטוב ביותר בכל גרמניה.
‏כן. הסמל שמידט למד גם הוא במוסד בברלין.
‏היה התלמיד המצטיין של שכבת 1942, נכון?
‏שמידט הגיע זה עתה מפריז.
‏אמרת שהיחידה שלך איננה.
‏מעתה והלאה, ‏שמידט יתלווה אליך ויסייע לך בעבודתך.
‏כל החזקה של ציוד המיועד לשידורי רדיו
‏בין חומות סן-מלו דינה מוות עכשיו.
‏כן, המפקד.
‏ומעתה והלאה, לא תהיה תלוי בכבלים תועים.
‏כן, המפקד. תודה, המפקד.
‏הייל היטלר.
‏אתה רוצה לשתות משהו?
‏אתה רוצה לנצח במלחמה או לא?
‏שמעת את המפקד.
‏עלינו למצוא את מי ‏שמשדר את נקודות הציון שלנו.
‏היי, פניג, הדרגה שלי גבוהה יותר, ‏ואני אוסר עליך לשתות בעת מילוי תפקידך.
‏שמעת אותי?
‏ספר לי על לימודיך במוסד החינוך.
‏מתכוננת לימים שמחים יותר שעתידים לבוא?
‏בעבר, המקצוע שלי היה לחתוך ולסדר פרחים.
‏אני מקווה שיום אחד אחזור לזה.
‏בימים אלה, ‏אני מקבלת אנשים מכל המוצאים והתרבויות.
‏עשרה פרנק.
‏לא. זו אינה מטרת הביקור שלי.
‏אני כבר לא מעוניין במין.
‏אני נוטל תרופה חזקה מאוד ‏לטיפול במחלה חמורה מאוד.
‏למען האמת, אובדן הדחף המיני שלי
‏היה כמו שחרור מכבלי השיגעון.
‏שבי.
‏שבי, בבקשה.
‏אולי שמעת שמועות בעיירה ‏על קצין גרמני מסוים
‏שבא לסן-מלו כדי למצוא נערה מסוימת.
‏אבל כיוון שתוצאות המלחמה מוטלות בספק,
‏אני מתקשה להוציא מידע מאנשים.
‏אנשים לא חושבים שהתוצאות מוטלות בספק.
‏האמריקנים יטילו פצצות נוספות בשעה הקרובה.
‏לפי האופן שבו מגוננים על הנערה הזו,
‏אני מתחיל לחשוב ‏שמשפחתה הייתה מעורבת במרד איכשהו.
‏אביה, דוד ששמו אטיין.
‏מרגל כלשהו...
‏אני קמה, אני עובדת, אני ישנה.
‏אנשים מפחדים עכשיו יותר מהמרד מאשר ממני.
‏אז הם לא מספרים לי דבר.
‏לכן החלטתי לשאול אישה
‏שבשבילה עסקאות כספיות ישירות
‏לא מהוות בעיה מוסרית.
‏שמה של הנערה הוא מרי-לור לבלאן.
‏היא עיוורת. אני צריך את הכתובת שלה.
‏אני לא במצב המתאים למשימה.
‏אני לא ממליץ לערבב יין בוז'ולה עם מורפיום.
‏אבל אני ממהר.
‏יש לי עוד משהו לומר לאבי.
‏אבא, אני מדמיינת אותך במקום ‏שבו רק הקול שלי מארח לך לחברה.
‏אני לא יכולה לעזוב אותך.
‏הבטחתי שתמיד אדבר אליך,
‏וזה מה שאעשה.
‏אדבר אליך ואתן לך סיבה לקוות.
‏מצאת משהו?
‏לא.
‏תורי. לך לישון.
‏אני לא ישן הרבה. מאז ומתמיד. ‏אני יכול להחליף אותך במשמרת.
‏אמרתי שעכשיו תורי.
‏לא מעניין אותי אם אתה ישן או לא.
‏לעזאזל. לא פלא שאתה לא שומע כלום, ‏כבל החשמל השתחרר. אלוהים!
‏כן, אתה יודע מה? ‏עשיתי את זה כדי לבדוק אותך.
‏כדי לבדוק אם אתה מבין בכלל במקלטי רדיו.
‏על מה אתה מדבר?
‏אני מדבר על כך ‏שאני לא זוכר אותך במוסד החינוך.
‏אמרת לקצין שסיימת ב-42.
‏אני זוכר מי היה התלמיד המצטיין ב-42, ‏וזה לא אתה, לעזאזל.
‏אז לא הייתי התלמיד המצטיין.
‏אני לא זוכר אותך בכלל.
‏כמה זמן החזקת מעמד?
‏מוסד החינוך הוא בית ספר יוקרתי. ‏יש בו נשירה של 63 אחוז מהתלמידים.
‏יש לי השערה לגביך, שמידט.
‏אתה אחד מתוך 63 האחוזים האלה.
‏כלומר, כל הבלגן, המסמכים שנשרפו,
‏אנשים שנפלטו מהמערכת ‏אומרים לקצינים מה שהם רוצים לשמוע.
‏תסתכל עליי, מר 63.
‏אילולא שיקרתי, הייתי נשלח למזרח.
‏קפאתי מקור...
‏הוכיתי, העבידו אותי כמעט עד מוות ‏בבית הספר הזה.
‏והרווחתי את אות ההצטיינות שלי.
‏אני עדיין מתכתב עם המפקד.
‏אז מילה אחת ממנו...
‏ותישלח למזרח.
‏עכשיו, אתה ואני
‏נרים כוסית שנאפס לחיי הפיהרר,
‏ואז נשב יחד כשווים.
‏אני לא שותה אלכוהול.
‏כן, אתה שותה.
‏לחיי הפיהרר...
‏והאמת.
‏תודה על ההאזנה.
‏זה סוף השידור לערב זה.
‏אנשים שותים את הדבר זה כדי לחגוג? אלוהים.
‏כמה זמן החזקת מעמד במוסד החינוך?
‏שבועיים.
‏שני אירועי ציד חזירי בר.
‏אני הייתי חזיר הבר בשתי הפעמים.
‏אמרת שאתה מכיר את המפקד בסטיאן?
‏אני זוכר את הכללים שלו.
‏מי שמסיים אחרון את מסלול האימון
‏מקבל יתרון של עשר שניות.
‏עשר שניות לא הספיקו לי.
‏נתפסתי בשתי הפעמים.
‏או שתמות כמו אריה, ‏או שתיפול כמו כוס חלב שנשפך.
‏זה מה שלימדו אותנו במוסד, נכון?
‏אבא שלי לא דיבר איתי מאז שסולקתי.
‏אני כוס חלב שנשפך.
‏אבל אני לא אידיוט.
‏יש לי סוד.
‏יש לך סוד.
‏כשהפעלתי את הרדיו, מישהו שידר.
‏מי?
‏במקלט היה כתוב "גל 13.10".
‏מה זה?
‏זה התדר שאני מאזין לו מגיל קטן.
‏שידר בו פרופסור. הוא סיפר לנו עובדות.
‏עובדות, בזמן שכל השאר הביעו דעות.
‏הוא אמר, "פקחו עיניים ותראו
‏"מה שתוכלו בעזרתן לפני שהן ייסגרו לנצח".
‏ניסיתי לעשות את זה,
‏אבל את רוב מה שראיתי, שכחתי עד מהרה.
‏מאז שנהייתי מפעיל רדיו,
‏מצאתי מאות תדרים ואיתרתי את המשדרים.
‏ראיתי חיילי אס-אס יורים...
‏יורים באויבי הרייך שהפעילו אותם.
‏כן.
‏כפי שהוכשרתי לעשות.
‏אבל... כשאני לבד...
‏בכל מקום...
‏אני מאזין לגל 13.10.
‏תמיד שררה בו דממה, עד שהגעתי לסן-מלו
‏ושמעתי נערה מקריאה מספר.
‏איזו נערה?
‏אני לא יודע.
‏אולי זו בתו של הפרופסור.
‏אולי זו מישהי אחרת שנהגה להאזין לו, ‏בדיוק כמוני.
‏מישהי מהדור שלנו שחשבה
‏שאם תפתח את התדר הזה
‏ותאמר דברי היגיון ותבונה,
‏ותקריא לאנשים ספרים כפי שעשה פעם הפרופסור,
‏אולי יסתיים הטירוף ‏של מלחמת הגברים הזקנים הזו.
‏לא משנה מי היא, היא...
‏היא בסדר.
‏גל 13.10 בידיים טובות.
‏אז...
‏אני יודע את הסוד שלך,
‏אבל לא אוכל לסמוך עליך עם שלי.
‏אני לא מוכן להישלח למזרח.
‏זו מלחמה.
‏עוד גופה אחת שתתווסף ל-50 מיליון.
‏אני מצטער, ורנר... ‏-תאתר את הנערה?
‏אמלא את חובתי.
‏כמו שהם אמרו...
‏"תמות כמו אריה, ‏או שתיפול כמו כוס חלב שנשפך."
‏בבקשה, חוס עליי.
‏אחוס על תדר 13.10.
‏בבקשה...
‏שלום, מרי.
‏לא מצאתי את הכתובת שלך.
‏מישהו אמר לי שאת ואביך נהגתם לבוא לכאן.
‏את נראית רעבה.
‏אבל בעצם, כולם רעבים כרגע בסן-מלו.
‏אני... מצטערת מאוד, אני צריכה ללכת. ‏הדוד שלי מחכה...
‏בבקשה!
‏מי אתה?
‏מישהו שלא רוצה לפגוע בך.
‏אם תיתני לי את מה שאני רוצה.
‏מה אתה רוצה?
‏המלחמה הזו, השיגעון הזה, כל החיים האלה,
‏אין להם משמעות בשבילי.
‏אני רק רוצה לחיות,
‏ואני מאמין שתוכלי לעזור לי.
‏איך אוכל לעזור לך?
‏אביך עבד פעם במוזאון בפריז, נכון?
‏הוא שמר על אבנים יקרות רבות.
‏הייתה אבן מסוימת אחת.
‏חוש הראייה הוא דבר נפלא.
‏אני רואה שאת יודעת על איזו אבן אני מדבר.
‏היא מכונה ים הלהבות.
‏האגדה מספרת שהיא מרפאת כל מחלה,
‏ושהאדם שהיא בבעלותו יחיה לנצח.
‏אבי סיפר לי את האגדה,
‏אבל זו בדיה, רק טיפשים מאמינים באמיתותה.
‏טוב...
‏הטיפש הזה שולף עכשיו ‏אקדח וולטר פי-פי-קיי צבאי מנרתיקו.
‏עכשיו אני מכוון את האקדח לראשך.
‏את ואביך נמלטתם מפריז עם פרוץ המלחמה.
‏הוא לקח איתו אבנים טובות רבות ‏כדי להסתיר אותן מהנאצים.
‏אני לא מעוניין ביהלומים ובאבני הספיר.
‏אני רק מעוניין בים הלהבות,
‏ואני סבור כי הוא הותיר אותה אצלך.
‏מרי-לור... אני רוצה שתגידי לי איפה היא.
‏יש לך עשר שניות.
‏אני לא... ‏-עשר...
‏תשע...
‏שמונה...
‏שבע...
‏דברי, מרי!
‏אבי רק סיפר לי על האבן.
‏שש... ‏-חשבת שהיא תהיה כאן?
‏חמש... ‏-אני לא יודעת איפה היא. אין לי מושג!
‏ארבע...
‏האור החשוב מכול...
‏שלוש... ‏-אני לא יודעת איפה היא!
‏שתיים... ‏-אני לא יודעת!
‏הוא האור שאיננו רואים.
‏תרגום כתוביות: עטר אברמסון