[hraje ponurá instrumentální hudba]
SAINT-MALO NACISTY OKUPOVANÁ FRANCIE – SRPEN 1944
[rachocení letadel]
LETECTVO USA 565. BOMBARDOVACÍ LETKA
[dívka] Papá? Strýčku Etienne?
Jestli mě slyšíte, vraťte se domů.
Bomby už padají.
Myslím, že nás Američané konečně přiletěli osvobodit.
Strýčku Etienne, nejde jen o to, že tu jsem o samotě.
Taky se o tebe nesmírně bojím.
Říkal jsi, že budeš pryč jen asi hodinu, ale uběhly dny.
Pokud se schováváš před německými vojáky, využij bombardování a vrať se domů.
[hučení rádia]
A papá,
říkal jsi, že budeš pryč šest dní,
už je to víc než rok.
Ať už jsi kdekoliv na světě
a slyšíš mě,
mám tě ráda.
[přelet letadla]
[pískání bomby]
- [exploze] - [tříštění skla]
[zrychlený dech]
[pískání v uších]
[kašlání]
Pro ty, kteří poslouchají mé vysílání pro potěšení,
pokračuju v předčítání knihy
Dvacet tisíc mil pod mořem od Julesa Verna.
[dunění]
Dostala jsem ji od tatínka narozeninám,
v době míru v Paříži.
„Velké hlubiny oceánu jsou nám neznámé.
Ani zvuk tam nedosáhne.
Co se děje v těchto vzdálených hlubinách
a jaké bytosti žijí nebo mohou žít 12 či 15 mil
pod oceánskou hladinou, to nevíme.“
„ V tom případě bych měl být...“ [hlas se ztrácí]
HOTEL VČELÍN ÚSTŘEDÍ NĚMECKÉHO RÁDIOVÉHO DOHLEDU
„Buď známe všechny druhy bytostí, které obývají naši planetu, nebo ne.
Pokud je všechny neznáme,
pokud před námi příroda v hlubinách stále něco tají,
není pro rozum nic pohodlnějšího, než si připustit existenci ryb
a kytovců jiných druhů.
Pokud naopak známe veškeré živé druhy,
musíme nutně hledat dotyčného živočicha
mezi již zařazenými mořskými živočichy.
Pokud je všechny neznáme, a příroda má stále svá tajemství,
měli bychom brát v úvahu, že v temnotách a hlubinách
se možná skrývá jakýkoliv druh příšer.“
[mladík] Wernere.
- [vzdálené výbuchy] - [nezřetelný mužský křik zvenku]
Poslední runda v životě?
Brandy.
Starší než my dva.
Než kdy my budeme.
Ani jeden z nás už Německo neuvidí.
Napij se.
Umřem tady, Wernere,
a ty posloucháš blbý rádio.
- Co to vůbec posloucháš? - Jen...
holku, co předčítá knížku.
Když venku spadne bomba, tak ji slyším v rádiu.
To znamená, že ta holka je někde tady.
Je tady v Saint-Malo.
[popotáhnutí]
[vydechnutí]
[Werner] Než mě oblékli do uniformy, tak jsem poslouchal francouzské rádio.
[cinkání lahví]
Cože jsi?
Porušil jsem pravidla.
Byl to hlas, který jsem slýchal od dětství.
Pan profesor. Učil řeč. A spoustu pravdivých věcí o světě.
Za poslech cizího vysílání je trest smrti.
A co má být?
Za deset vteřin je už stejně po nás.
Stanice, dík které mluvím francouzsky, byla na krátké vlně 13,10.
Ladil jsem ji od té doby, co jsme odjeli z Ukrajiny.
[vzdálený výbuch]
A teď...
Když už je pozdě, frekvence ožije
a slyším holku číst knížku.
Nikdy nezjistím, kdo to je.
- [vzdálené výbuchy] - [mladíkův rozechvělý dech]
Sbohem, příteli.
- Sbohem. - [pískání bomby]
[muž do vysílačky] Naléhavá zpráva
pro všechny americké letouny zapojené do akce.
Zasáhněte německé bombardovací místo.
Dorazila pošta.
[dívka] A tímto končí dnešní vysílání.
Vím, že by mě za něj mohli zabít, ale mě jen tak neumlčí.
[roztřeseně] Papá, strýčku Etienne,
modlím se za vás a za to, že si zítra ráno opět rozdělíme chleba jako kdysi.
A všem ostatním...
Snad mě zítra zase uslyšíte.
[hučení rádia přestane]
Pokud zítřek bude.
[šustění papírů]
[křupání skla]
[hraje pomalá instrumentální hudba]
BOMBARDOVÁNÍ BUDE POKRAČOVAT ZÍTRA O PŮLNOCI. OKAMŽITĚ ODJEĎTE.
[přičichnutí]
[hraje pomalá úvodní instrumentální hudba]
PODLE ROMÁNU ANTHONYHO DOERRA
JSOU SVĚTLA, KTERÁ NEVIDÍME
[hraje jemná hudba]
[z rádia hraje francouzská píseň „J’attendrai“]
Garçon...
Šup.
Povězte mi, co říkají Američani.
[číšníkův povzdech]
Přečtěte to.
Prý se vrátí zítra o půlnoci.
Ať všichni opustí město.
Bravo. Už je to tady. Začátek konce.
My máme odjet, ale vy jste zamknuli městskou bránu.
Vy jste nás tady zavřeli, abychom neutekli!
Mě neviňte.
Já tu nejsem, abych vedl válku. Jsem klenotník.
Mám za úkol najít a identifikovat ty nejvzácnější klenoty v Evropě
a potom je doručit vůdci.
Jelikož byla většina klenotníků v Německu židovského původu
a jelikož se Říše ve své obří moudrosti rozhodla
zplynovat, vystřílet, pověsit a vyhladovět všechny Židy žijící v Evropě...
[srknutí]
...tak jsem jediný své profese stále na svobodě.
A v rámci své mise
jsem zde v tomto nešťastném městě... [nadechnutí]
[důstojníkův výdech]
...abych našel někoho, kdo by měl mít...
něco, co chci.
Dívku.
Nevidomou, o které vím, že žije v Saint-Malo.
Jo, žije v Saint-Malo.
Když jsem sem přijel, řekl jsem,
že vám dám tolik času,
kolik mi zabere sníst tucet ústřic a vypít lahev vína.
Teď už jsem víno dopil a ústřice snědl.
[bouchnutí]
Máte deset vteřin na to, říct adresu Marie-Laury LeBlancové.
Slepé dívky,
o které všichni vědí,
ale nikdo ji tu nezná!
Řekl jsem,
že nemám tušení, o kom to mluvíte.
[mlasknutí]
[hraje napínavá hudba]
Deset.
[tiché zabručení]
Devět.
[tiše] Osm.
Sedm.
- Šest. - Jdi do pekla.
Hm. Příteli, nedělejte drahoty.
Oba dobře víme, že už v pekle dávno jsme.
Pět.
Čtyři.
Hmm.
Tři, dva, jedna.
Já ji najdu i bez vaší pomoci.
[píseň pokračuje]
[dunění]
[vzdálený křik]
[tříštění skla]
[vzdech]
[hraje melancholická instrumentální hudba]
[zakašlání]
[heknutí]
[kašlání]
[instrumentální hudba zrychluje]
Papá, kdepak jsi?
Poslouchám.
[muž] Nepospíchej. Cítíš to?
- Tady, tady dole. - [dívka] To je náš dům?
[muž] Ne, náš dům je ještě kousek odsud.
Nenech se rozptýlit těmi nóbl místy.
Soustřeď se na to, co máš pod rukama. Pod rukama, chápeš? To byl vtip.
Papá, jestli tohle má být vtip, tak musí být vtipný.
[smích]
No vidíš. Dělala sis legraci z tatínka a spadla jsi do fontány.
Pojď sem. Začneme znovu.
Tak, pamatuj. Tohle jsme my. Tady jsme u nás doma.
Fajn, teď zatoč doleva,
doprava, ano, stůj, jezdí tu auta.
Přejdeš a potom půjdeš pořád rovně, dokud nedojdeš do parku.
Do jakého?
Tam jsem mamá požádal o ruku.
Povídej.
Slyšelas to už milionkrát.
Pověz mi to znovu.
Vždycky přestaneš, když máma řekne „ano“. A potom jsi zticha.
Marie, jsme na cestě, ten park už je dávno za námi.
Tak, schválně, jestli to zvládneš sama.
Jsi sama v Paříži a máš mi doručit důležitou zprávu.
Tak mě najdi. Co uděláš?
Nejdřív zahnu doprava a pak pořád rovně.
Ne, to je špatně. Zahnu doleva a potom půjdu pořád rovně.
Zastav se na přechodu.
To je ono. A co uděláš potom? Půjdeš rovně a rovně.
[Marie] A rovně a rovně a rovně a rovně!
A rovně a rovně a rovně.
[Marie] Už nemusím jít rovně?
Ne, nemusíš. Co uděláme teď?
Koupíš mi tu k narozeninám palačinku?
[smích]
To si piš. A ne ledajakou.
Bude s čokoládou a se šlehačkou, jo? A potom půjdeme...
[Marie] Do muzea!
A rovně a rovně a rovně a rovně, dokud nedojdu až k muzeu.
[otec] Výborně.
Jak k němu dojdeme, můžeš v něm k narozeninám prozkoumat
všechny divy světa, co tam budou mít.
[Mariin smích]
- [otec] To bys chtěla? - Ano.
[otec] Dobrý den.
[Marie] Počkat, je to tu jiné než naposledy.
[otec] Jak jsi to poznala?
[Marie] První místnost vždycky voní jako písek. Teď tu cítím...
Peří, zobáky a pařáty. Je plná ptáků.
Pravých ptáků?
Ne. Vycpaných. Mrtvých spoustu let.
Jelikož jsem ale věděl, že dnes přijdeš,
rozhodl jsem se je nechat ožít. Tímhle.
[z desky hraje cvrlikání ptáků]
[tichý smích]
Papá, oni žijou!
[otec] Téměř. Jejich písničky žijí.
Všechno má hlas, stačí poslouchat.
[štěbetání pokračuje]
Poslouchej.
[hraje tichá instrumentální hudba]
A teď po pastvě pro uši,
překvapení pro ruce.
Na tenhle jsi už jednou sahala. Pamatuješ si, co to je?
Myslela jsem, že nejsme ve škole.
[otcův smích] Všechno je škola.
- Pro tebe ne. - Obzvlášť pro mě.
Smaragd?
Bravo!
Víš, Marie, svět je světem,
ať ho vidíš, nebo ne.
Tvoje prsty jsou tvé oči.
Ty máš deset prstů a většina lidí jen dvě oči.
Jsi pětkrát lepší, protože pět krát dva je...
Deset.
- Jsou to diamanty? - [smích]
Ano, jsou.
Zdá se mi překrásný.
Ty jsi překrásná.
Všechno nejlepší, Marie.
Tohle je ta nejvzácnější věc v celém muzeu?
[šeptem] Ne.
Je tu jeden kámen, který je vzácnější než všechny ostatní dohromady.
Jmenuje se Moře plamenů.
A doneseš mi ho?
To se nesmí.
Proč se to nesmí?
No...
Protože je dobře ukrytý ve svém vlastním trezoru.
A stejně je už čas oběda, což znamená...
Ty víš, co to znamená, viď?
Malý dortík.
Hodně dortíků.
Hm. A ty.
Papá, proč si nesmím sáhnout na Moře plamenů?
Kde se najíme, Marie?
Papá, proč? Nebudu jíst, dokud mi to neřekneš.
[zasmání] Jsi neodbytná, viď? Dobrá.
Nesmyslná legenda, Marie.
Legenda praví, že kámen jménem Moře plamenů je prokletý. Tak.
Je toho víc. Slyším, jak se to snažíš utajit.
Řekni to. Prosím.
Ta legenda je z dob, kdy se věřilo spoustě nesmyslů.
Tvrdí se, že kdokoliv se kamene dotkne, bude taky proklet.
Co je to za kletbu?
[povzdech] Ta kletba zní: Pokud se kamene dotkneš,
toho, koho máš ráda, postihne strašlivé neštěstí.
Ale když máš kámen u sebe, tak nikdy nezemřeš.
Jenže, tyhle dvě věci
jsou fyzikálně nemožné,
a je tedy jasné, že je legenda naprostý nesmysl.
Dotknul ses někdy Moře plamenů?
Jdeme, Marie, čas oběda.
[otcovo heknutí]
[hekání]
SAINT-MALO SRPEN 1944
[zrychlený dech]
Chleba.
Drát.
[hraje napínavá hudba]
[hekání]
[vzdálený křik]
[žena] Stůjte!
Otevřete brány, abychom mohli jít!
Není tu jídlo!
Chcete, abysme tu s vámi umřeli, vy náckové hnusný!
[psí štěkot]
[vzdálený německý křik]
[heknutí]
Haló?
[muž autoritativně] Dnes žádný chléb.
Ten dneska není nikde! [jemně] Marie...
Nevěděl jsem, kdy tě zas uvidím.
Monsieur Caron , mám hlad. Máte ještě nějaký chleba?
Tohle si nech.
Mám tady jen ztvrdlý zbytek, ale vem si ho. Na.
Děkuju.
A vím o někom, kdo včera slyšel tvoji zprávu v rádiu.
[rytmické klepání]
Marie.
Strýčku Etienne.
Přišel jsi.
[Etienne] Slyšel jsem tvou modlitbu za rozdělení chleba.
Není ho moc, ale jsem tady.
- To byl chytrý vzkaz, kde se potkáme. - Kde jsi byl?
[vzdech]
Pracoval jsem na něčem důležitém
pro Američany a Brity, kteří nás osvobodí.
Obávám se, že si mě všimli Němci,
a kdybych se vrátil domů, tak bych tě ohrozil.
[oba se tiše zasmějí]
Pořád vysíláš?
Ovšem, čtu knížku, kterou mi dal papá.
Ty stránky, které jsem ti řekl?
Ano, kapitolu 16.
Už ti zřejmě došlo, že nečteš Verna pro zábavu.
Posíláš tajné zprávy, které nám pomůžou vyhrát válku.
Chci, abys přeskočila na kapitolu 20,
první stránku, kapitolu 21, druhou stránku.
Dvacet a dvacet jedna, první a druhou.
Teď jdi domů. Rychle.
Pravda. Venku není bezpečno.
Chodí tam německý voják, který nabízí jídlo a peníze za informace
o tobě, Marie.
- O mně? - Co o ní chce vědět?
[pekař] To nevím. Nikdo z nás.
Doteď nikdo nepromluvil.
Až přijdeš domů, zamkni dveře, ano?
[Marie] Zamknu.
[Etienne] Dnes večer bude další bombardování.
[heknutí]
[syknutí]
Co děláš, vojáku?
Zloději se střílí.
Desátník Pfennig, pane.
Patřím k jednotce rádiového sledování Wehrmachtu.
Moje jednotka má v Saint-Malo zachytit nelegální vysílání.
Včera se mi rozbil přijímač. Potřebuju drát, abych mohl dál pracovat.
[hraje napínavá hudba]
Jsi slabý.
Tohles viděl?
Američané shodili lístečky, kde je napsáno,
aby všichni opustili Saint-Malo.
[Werner] Aha.
Vyřiď jednotce, že nikdo nikam nepojede. Že máte zakázáno odejít.
Zůstanem tu do posledního vojáka.
Moje jednotka je mrtvá.
Já jsem poslední muž.
Kde sídlíte?
Hotel Včelín.
- Place de Concorde. - M-hm.
Jsi potřebný.
Budu se ti snažit pomoct.
[heknutí]
[zrychlený dech]
[žena] Nezapomeňte, že Werner postavil tenhle vynález
úplně sám z věcí, které ostatní vyhodili.
Lidé často vyhazují věci, které jsou jim k ničemu,
a pro ostatní znamenají poklad.
Stejně jako Werner a vy všichni jste můj poklad.
Nikdo ho to nenaučil.
Werner je směsicí geniality, vytrvalosti a kousků z knih.
Pokud to funguje, bude to malý zázrak.
Můžeš, Wernere?
Doufám, Frau Eleno.
Tak do toho.
[šum rádia]
[praskání rádia]
[z rádia hraje klasická hudba]
[šum rádia]
[muž z rádia] Světla, která vyzařují ze žhnoucího plamene...
Holky sem lézt nesmí!
Ticho. Jsem tvá sestra. Co jsi to našel?
Našel jsem celý svět, Jutto.
Vídeň 65. Drážďany 88. Londýn rovných 100.
A pozdě v noci slyším tohle z Francie.
Krátká vlna 13,10.
Fakt úžasný profesor.
Říká strašně zajímavé věci.
[profesor z rádia] ...které prochází vesmír.
Lidský mozek je v naprosté temnotě.
Některé druhy...
To je zakázané.
Poslouchej a uč se.
[profesor] Váš mozek se vznáší v čiré tekutině uvnitř lebky.
Nikdy na světle, a přesto v téhle temnotě,
mozek vytváří svět, který je plný světla.
Překypuje barvami a pohybem.
Možná nejsložitější existující objekt,
jeden vlhký kilogram, v němž se točí vesmír...
- Jak, milé děti, mozek, který žije... - Pst.
...bez světla, kolem nás postaví ...
Už je moc pozdě, Marie.
[Marie] Když on vysílá jen takhle pozdě.
Kdopak?
Profesor, který vysvětluje temnotu a světlo.
To je fascinující, ale je pozdě a ty jdeš zítra do školy.
- Tak, už musíš odpočívat. - Dobře.
- [smích] - Dobrou, zlatíčko.
[Marie] Říká, že to nejdůležitější světlo, je to, které nevidíme.
Co to znamená?
Kdybys mě býval nevyrušil, tak bych to možná zjistila.
[smích]
Tak jestli ti to vysvětlí,
mohla bys mi to celé hezky povědět hned ráno.
Deset minut.
[profesor] ... deset biliontin veškerého světla ve vesmíru
je viditelných pro naše oči.
A dokonce i v naprosté tmě máme v mysli stále světlo.
[Marie] Profesore, v mé mysli je stále světlo.
Dámy a pánové,
ještě něž dnes začnu vysílat, vám chci něco říct.
Něco, co mám na srdci.
Před mnoha lety
pronášel jeden velký profesor moudrá slova
dětem právě na této frekvenci.
Mluvil k dětem z celé Evropy.
[Marie z rádia] A když mluvil, hrála u toho vždy jedna skladba.
Tahle.
[z rádia hraje jemná klavírní hudba]
[Marie] V této době hloupého temna,
v době, kdy trapně směšní starci napadají města,
vykrádají je, jako kdyby šikanovali děti, kterým kradou hračky,
si chci zkusit vzpomenout na některé věci, o kterých mluvil,
a říct je.
Vždy totiž mluvil o světle.
[tiché zasmání]
Já nemluvím tak jako ten profesor, ale zkusím to.
Říkal, že světlo, které vzniká při spalování uhlí,
dřevěného uhlí nebo rašeliny...
Řekl: „Světlo získané z kousku uhlí,
je vlastně sluneční záře.
Tím chci říct, že světlo zůstane navždy.
Zůstane miliardy let uvnitř toho kusu uhlí.
Ale temnota, profesor řekl...
[oba] Temnota, ta nezůstane ani na vteřinu,
když rozsvítíte.
A to jsem vám chtěla říct.
Dvacet tisíc mil pod mořem od Julesa Verna.
[důstojník] Desátník Pfennig!
[rachot na schodech]
Pojď nahoru!
Pohyb!
[praskání skla]
[důstojník] Proč se schováváš dole?
Je to dobrý protiletecký kryt, pane.
[důstojník] Hm-m. [vzdech]
Odteď budeš dělat tady, na světle.
Abychom tě viděli.
Ano, pane.
Už je potvrzeno, že poslední nálet na Saint-Malo...
nebyl náhodný.
[rachot skla]
Byl cílený.
Oni trefují naše pozice s velkou přesností.
Někdo jim dává informace.
Zaznamenal jsi nějaké rádiové vysílání zevnitř města?
Ne, pane.
I zdánlivě neškodné zprávy by mohly být kódované informace.
[Werner] Ano, pane. Jsem vyškolen v luštění šifer.
Byl jsem nejlepší v Národním vzdělávacím institutu v Berlíně.
Tento institut je nejlepší v Německu.
Ano. Seržant Schmidt byl také na institutu v Berlíně.
Nejlepší ve třídě, rok 1942, že?
Schmidt teď dorazil z Paříže.
Řekl jsi, že nemáš jednotku.
Schmidt tě bude všude doprovázet a bude ti pomáhat.
Držení jakéhokoli vysílacího zařízení
uvnitř města Saint-Malo se nyní trestá smrtí.
Ano, pane.
A odteď nebudeš závislý na rezavých drátech.
Ano, pane. Díky, pane.
Heil Hitler.
[Werner] Chceš skleničku?
Ty nechceš válku vyhrát?
Slyšel jsi, ne?
Musíme najít člověka, který tady vysílá.
Hej, Pfennigu, jsem velící důstojník a ve službě nesmíš pít.
Slyšíš?
Pověz mi o institutu.
[rezonující bouchnutí]
[hraje napínavá hudba]
[z gramofonu hraje hudba]
[přerývaně čte anglické fráze]
[otevírání dveří]
[důstojník] Hmm.
Hmm. Připravujete se na lepší zítřky?
Mojí dřívější profesí byla aranžérka květin.
Doufám, že se k tomu vrátím.
Prozatím tady vítám všechny národnosti a kultury.
Deset franků.
Ne, ne, ne. Proto jsem za vámi nepřišel.
Mě už dlouho sex nezajímá.
Užívám hodně silné léky kvůli mému vážnému stavu.
Popravdě, ztráta mého libida
byla jako odpoutat se od blázna.
[smích, syknutí]
[přísně] Sednout.
[vlídně] Prosím, sednout.
[jemná hudba z gramofonu pokračuje]
Možná jste slyšela dole ve městě zvěsti o německém vojákovi,
který se v Saint-Malo snaží najít jednu dívku.
Teď, když začíná válka vypadat dost špatně,
tak mám potíže přimět lidi, aby mi dali informace.
Lidé o výsledku války nepochybují.
Američané za hodinu začnou zase bombardovat.
[tiše se zasměje]
Z toho, jak lidé tu dívku chrání,
se začínám domnívat, že byla její rodina nějak zapletena do odboje.
Její otec a strýc jménem Etienne, špión nebo tak něco.
Vstanu, pracuju, jdu spát.
Lidé se teď bojí jakéhokoliv odboje víc než mě.
Tak mi nic neříkají.
Proto jsem se rozhodl se s důvěrou obrátit na někoho,
pro koho není prostá finanční transakce
zbytečně zatížena morálními ohledy.
Dívka se jmenuje Marie-Laure LeBlancová.
Je slepá. Potřebuju adresu.
[zasmání]
Nejsem na tenhle úkol zrovna ve formě.
Nedoporučuji vám míchat Beaujolais s morfiem. [smích]
Ale mám naspěch.
[hraje klavírní hudba]
- [hučení rádia] - [povzdech]
Ještě chci něco vzkázat svému otci.
[Marie z rádia] Představuju si tě někde, kde ti dělám společnost jen svým hlasem.
Nemůžu tě nechat o samotě.
Slíbila jsem, že s tebou budu vždycky mluvit.
A taky budu.
Budu s tebou mluvit, abych ti dala naději.
[projíždějící auto]
[Schmidtovo heknutí]
Máš něco?
Ne.
Teď já. Vyspi se.
Já... já moc nespím, nepotřebuju. Klidně to vezmu za tebe.
Teď jsem na řadě já.
Je mi fuk, jestli spíš, nebo ne.
[hraje napínavá hudba]
[Schmidt] Kurva. Jasně, že nic neslyšíš. Uvolněný napájecí kabel. Ježíši.
[Werner] Víš co? To jsem udělal schválně.
Abych zjistil, jestli o vysílačích něco víš.
O čem to mluvíš?
[Werner] Z Národního institutu si tě totiž nepamatuju.
Řekl jsi, žes byl ročník 1942.
Pamatuju si, kdo byl z toho ročníku nejlepší, a tys to sakra nebyl.
No tak jsem nebyl nejlepší.
Já si tě nepamatuju.
Jak jsi tam byl dlouho?
Národní institut je elitní škola. 63 % studentů ji nedodělá.
Tak si myslím, Schmidte, že se to týká i tebe.
Všechen ten chaos, spálené papíry,
odmítnutí, kteří nakukají armádě cokoli.
Koukej na mě, Třiašedesátko.
Jen díky lži nejsem na východě.
Já byl zmrzlej, zbitej a málem jsem v tý zasraný škole umřel.
Chválu jsem si zasloužil.
Pořád si s velitelem dopisuju.
Jediný jeho slovo...
a půjdeš na východ.
Pojď.
My dva si dáme šnaps na počest vůdce.
[cinkání sklenic]
Pak si sedneme jako rovný s rovným.
Já to nepiju.
Jo. Jo, piješ.
Na Führera.
A na pravdu.
[Schmidtovo polknutí]
[bzučení rádia]
[cinkání sklenic]
Díky za poslech.
Tímto končí dnešní vysílání.
[rozechvělý dech]
[psí štěkot v dálce]
[vzdálené německé hlasy]
[Schmidtův kašel, dávení]
Tohle lidi pijou na oslavu? Bože.
[Werner] Jak dlouho jsi v institutu vydržel?
Dva týdny.
Dva lovy divočáka.
Vždycky jsem byl divočák já.
Fakt znáš velitele Bastiana?
[Werner] Znám jeho pravidla.
Kdo dokončí dráhu jako poslední,
má deset vteřin náskok.
Deset vteřin mi nestačilo.
Pokaždý mě chytili.
Buď zemřeš jako lev, nebo tě převrhnou jako sklenici mléka.
To nás přece učili v institutu.
Od chvíle, co mě vyhodili, se mnou otec nemluví.
[projíždějící vozidlo]
[mužský křik zvenku]
Jsem ta sklenice mlíka...
ale nejsem idiot.
Já mám tajemství.
Ty máš tajemství.
Když jsem zapnul rádio, tak někdo vysílal.
Kdo?
Byl tam nápis: krátká vlna 13,10.
Co to je?
To je frekvence, kterou poslouchám už od dětství.
Mluvil tam profesor. Říkal nám fakta.
V době, kdy nám všichni cpali jen názory.
Říkal: „Otevři oči a chtěj vše spatřit, než je navždy zavřeš.“
A o to jsem se snažil.
Ale na většinu z toho bych radši zapomněl.
Od chvíle, co jsem radistou,
jsem našel stovky frekvencí a lokálních vysílačů.
Viděl jsem, jak SS střílí.
Například nepřátele Říše, kteří přes ně vysílali.
Ano.
Na to mě vycvičili.
Ale když jsem sám,
a to kdekoli,
poslouchám vlnu 13,10.
Bylo na ní ticho, než jsem sem přijel.
Teď tam čte dívka knihu.
Jaká?
To nevím.
Možná to je dcera profesora.
Možná někdo jiný, kdo ho poslouchal tak jako já.
Někdo z naší generace, kdo myslel,
že když otevře frekvenci
a bude lidem rozumně
podávat literaturu, jako to dělával profesor,
pak by možná tahle šílená válka mohla skončit.
Ať už to je kdokoli,
tak je chytrá.
Podle mě to je v dobrých rukou.
Znám...
tvoje tajemství.
S mým ti nevěřím.
Nemůžu jít na východ.
[hraje napínavá hudba]
To je válka.
Jen další tělo k těm 50 milionům.
- Promiň, Wernere... - Najdeš tu holku?
Splním svou povinnost.
[zrychlený dech]
[Werner] Jak říkali:
„Zemřeš jako lev, nebo se převrhneš jako sklenice mléka.“
[roztřeseně] Prosím. Ušetři mě.
Radši krátkou vlnu 13,10.
Prosím...
[dopad těla]
[zadunění pistole]
[houkání sirén]
Mmm.
[hraje napínavá hudba]
[důstojník] Zdravím, Marie.
Nesehnal jsem tvoji adresu.
Někdo mi řekl, že jste sem s tatínkem chodívali.
Máš hlad.
[zalapání po dechu]
Není divu, protože v Saint-Malo jsou teď hladoví téměř všichni.
Promiňte, pane, moc se omlouvám, ale musím jít. Čeká na mě strýček...
- Marie. - Prosím. Prosím!
[Mariino heknutí]
Kdo jste?
Někdo, kdo ti nechce ublížit.
Sežeň to, co chci.
A co chcete?
- [vzdálený výbuch] - [dunění]
Tahle válka, tohle šílenství, všechny ty životy...
Nic to pro mě neznamená.
Já chci jen žít.
A věřím, že mi pomůžeš.
Jak vám můžu pomoct?
Tvůj otec kdysi pracoval v pařížském muzeu.
Staral se o spoustu vzácných kamenů.
A o jeden hodně zvláštní.
[pobaveně] Zrak je vážně úžasná věc.
Jsem si jistý, že víš, o jakém kameni mluvím.
Jmenuje se Moře plamenů.
Legenda praví, že vyléčí jakoukoliv chorobu.
A člověk, který ho vlastní, bude žít navždy.
Můj otec mi ji vyprávěl.
Ale je to pověra. Věří na ni jen hlupáci.
No...
Tenhle hlupák vytahuje armádní pistoli Walther PPK z jejího pouzdra.
Mířím ti s tou pistolí na hlavu.
Ty a tvůj otec jste z Paříže za války utekli.
On si vzal s sebou spoustu drahokamů, aby je uchránil před nacisty.
Mě nezajímají diamanty a ani safíry.
[cvaknutí kohoutku]
Mě zajímá pouze Moře plamenů.
A domnívám se, že ti ho nechal.
[výhrůžně] A domnívám se, že ti ho nechal.
Máš deset vteřin.
- [vzdech] - Deset.
Devět.
Osm.
Sedm.
Mluv, Marie!
Otec mi o něm jen vyprávěl.
- Šest. - Myslel jste si, že snad bude tady?
- Pět. - Vážně nevím, kde je. Nevím to!
Čtyři.
[profesor] Nejdůležitější světlo...
- Tři. - Já to nevím, kde je!
- Dva. - Já to nevím!
[profesor] ... je to, které nevidíme.
[výstřel]
[hraje pomalá instrumentální hudba]