SAINT-MALO NACISTY OKUPOVANÁ FRANCIE - SRPEN 1944
LETECTVO USA 565. BOMBARDOVACÍ LETKA
Tatínku? Strýčku Etienne?
Jestli mě slyšíte, prosím, vraťte se domů.
Padají tu bomby.
Myslím, že nás Američané konečně přišli osvobodit.
Strýčku Etienne, nejde jen o to, že jsem tu sama.
Mám o tebe velký strach.
Říkals, že budeš pryč hodinu, ale už je to několik dnů.
Jestli se skrýváš před německými vojáky, využij těch bomb a vrať se domů.
A tatínku,
tys říkal, že budeš pryč šest dnů,
a už uplynul víc než rok.
Ať už jsi kdekoli,
jestli mě slyšíš,
mám tě ráda.
A teď těm z vás, kteří mě posloucháte pro potěšení...
Budu pokračovat ve čtení
Dvaceti tisíc mil pod mořem od Julese Verna.
Knihu mi věnoval otec k narozeninám,
když jsme byli v Paříži a panoval mír.
„Nejodlehlejší hlubiny oceánu jsou nám neznámy.
Olovnice k nim nedosáhnou.
Co se odehrává v těch vzdálených hlubinách
a jaké bytosti žijí či mohou přebývat v hloubce 12 či 15 mil
pod hladinou moře... O tom nemáme tušení.
V tomto případě mohu připustit...“
HOTEL VČELÍN
ÚSTŘEDÍ NĚMECKÉHO RÁDIOVÉHO DOHLEDU
„Buď známe veškeré rozmanitosti bytostí žijících na naší planetě,
nebo nikoli.
Pokud je neznáme všechny,
pokud před námi příroda ve svých hlubinách stále má tajemství,
není nic pohodlnějšího než přiznat existenci ryb
či kytovců jiných druhů.
Pokud však všechny žijící druhy známe,
je nutné po příslušném zvířeti pátrat
mezi již klasifikovanými mořskými tvory.
Pokud je však neznáme všechny, pokud příroda stále skrývá tajemství,
měli bychom uvážit, že se v temnotě a hlubinách
můžeme setkat s různými druhy příšer.“
Wernere.
Poslední drink před smrtí?
Brandy.
Starší než my oba.
Starší, než kdy budeme.
Ani jeden z nás už Německo nikdy nespatří.
Vypij to.
Brzy umřeme, Wernere,
a ty si tu posloucháš podělaný rádio.
- Co to vůbec posloucháš? - Já...
Poslouchám dívku, která čte knihu.
A když venku dopadne bomba, slyším ji i v rádiu.
Což znamená, že ta dívka je tady.
Je tady v Saint-Malo.
Než mi navlékli uniformu,
poslouchal jsem francouzskou stanici.
Cože?
Porušil jsem Führerova pravidla.
Už od dětství jsem poslouchal jistý hlas.
Hlas profesora.
Naučil jsem se jazyk.
A dozvěděl se spoustu pravdivých věcí o světě.
Poslech cizích vysílání se trestá smrtí.
Jo, no a?
Deset sekund nebo sto, oba už jsme mrtví.
Ta stanice vysílala na krátkovlnné frekvenci 13,10.
Ladím ji od chvíle, co jsme odešli z Ukrajiny.
A teď...
Když už je pozdě, tak ji zachytím,
a ozve se dívka čtoucí knihu.
A nikdy se nedozvím, kdo to je.
Sbohem, příteli.
Sbohem.
Potvrzené útoky na německé stanoviště.
Čas doručit balíček.
A to je konec dnešního vysílání.
Vím, že mě to může stát život, ale nenechám se umlčet.
Tatínku, strýčku Etienne,
modlím se za vaše bezpečí a abychom zítra ráno
mohli společně lámat chléb tak jako kdysi.
Všem ostatním...
Snad si mě naladíte i zítra.
Pokud nějaké zítra bude.
BOMBARDOVÁNÍ BUDE POKRAČOVAT ZÍTRA O PŮLNOCI. OKAMŽITĚ ODEJDĚTE.
PODLE ROMÁNU ANTHONYHO DOERRA
JSOU SVĚTLA, KTERÁ NEVIDÍME
Pojďte sem.
Povězte mi, co ti Američané píšou.
Přečtěte mi to.
Píšou, že se vrátí zítra o půlnoci.
Všichni musí opustit město.
Bravo. Tak je to tu. Začátek konce.
Nařizují nám odejít, ale vy jste uzavřeli brány města.
Vy parchanti nám bráníte v odchodu.
Já za to nemůžu.
Nepřišel jsem válčit. Jsem klenotník.
Náplní mé práce je najít a identifikovat ty nejcennější klenoty v Evropě
a doručit je Führerovi.
Protože téměř všichni klenotníci v Německu byli Židé
a protože Říše ve své nekonečné moudrosti rozhodla
zplynovat, zastřelit, pověsit a nechat vyhladovět všechny Židy v Evropě,
jsem jediný své profese, kdo je ještě naživu.
A abych splnil svůj úkol,
přišel jsem do tohoto nešťastného města,
abych našel někoho, o kom jsem přesvědčen,
že má něco, co chci.
Dívku.
Slepou dívku, o níž vím, že je v Saint-Malo.
Vím, že je v Saint-Malo.
Když jsem přišel, řekl jsem,
že vám dám čas,
než sním tucet ústřic a vypiju lahev vína.
Víno jsem dopil a ústřice snědl.
Máte ještě deset sekund, abyste mi sdělil adresu Marie-Laure LeBlancové.
Té slepé dívky,
kterou musí znát celé město,
ale kterou si nikdo nepamatuje!
Jak jsem řekl.
Nevím, o kom mluvíte.
Deset,
devět,
osm,
sedm,
- šest... - Táhněte do pekel.
Nebuďte směšný, příteli.
V pekle už očividně jsme.
Pět,
čtyři,
tři, dva, jedna.
Najdu ji i bez vaší pomoci.
Tatínku, kde jsi?
Poslouchám.
Dobře. Pojď sem dolů.
- Tam jsem ji požádal. - To je náš dům?
Ne, náš dům je... Tady o kousek dál.
Nerozptylujme se pěknými místy.
PAŘÍŽ, FRANCIE DUBEN 1934 - O DESET LET DŘÍVE
Soustřeďme se na úkol, co je na dosah.
Na dosah, chápeš? Vtípek.
Vtípek ale musí být vtipný, tatínku.
Vidíš? Utahovala sis z tatínka a spadla jsi do fontány.
Pojď sem. Začneme od začátku.
Tady bydlíme. Tady je náš domov.
Tak jo, teď doleva,
první doprava, zastav se, zastav se u přechodu.
Přejdi na druhou stranu a běž pořád rovně až do parku.
Do kterého parku?
Kde jsem maminku požádal o ruku.
Pověz mi o tom.
Už jsem ti to vyprávěl mockrát.
Vyprávěj znovu.
Jakmile maminka řekne „ano“, odmlčíš se.
Marie, někam jdeme a už dávno nejsme v parku.
Schválně jestli to zvládneš sama.
Jsi sama v Paříži a máš tatínkovi doručit důležitou zprávu.
Najdi mě. Co uděláš?
Nejdřív půjdu doprava, pak pořád rovně.
Ne, špatně.
Zahnu doleva a pak půjdu pořád rovně.
Zastavíš u přechodu.
Zastavím u přechodu.
Přesně tak. A co uděláš pak? Půjdeš pořád rovně...
Rovně, rovně, rovně a...
A rovně a rovně.
A teď změníme směr?
Ano. Co uděláme teď?
Koupíš mi k narozeninám palačinku?
To víš, že jo. A ne ledajakou,
čokoládovou se šlehačkou, a pak půjdeme do...
Do muzea.
Pořád rovně, až dojdu k muzeu.
Bravo.
A až tam dorazíme, jako dárek k narozeninám můžeš prozkoumat
všechny krásné exponáty, co tam jsou vystaveny.
- Zní to dobře? - Ano.
Počkat, od naší poslední návštěvy jsi tu provedl změny.
Jak to víš?
První místnost, do které vejdeme, vždy voní pískem. Teď voní...
Peřím, zobáky a pařáty. Je plná ptáků.
Skutečných ptáků?
Ne. Vycpaných. Mrtvých po mnoho let.
Ale věděl jsem, že přijdeš na návštěvu,
a tak jsem se je rozhodl oživit... takhle.
Tatínku, jsou živí.
Téměř. Jejich zpěvy jsou živé.
Všechno má hlas, jen se musíš zaposlouchat.
Poslouchej.
A po potěšení pro tvé uši
něco speciálního pro tvé ruce.
Tenhle jsi už v ruce měla. Pamatuješ si ho?
Já myslela, že se nebudeme učit.
Všechno je učení.
- Pro tebe ne. - Pro mě obzvlášť.
Smaragd?
Bravo.
Svět je pořád světem,
ať už ho vidíš, nebo ne.
Tvé prsty jsou tvýma očima.
Máš deset prstů a většina lidí má jen dvě oči.
Jsi na tom pětkrát líp, protože pět krát dva je...
Deset.
- Ano! - Máš tam diamanty?
Ano.
Je to krásný pocit.
Ty jsi krásná.
Všechno nejlepší, Marie.
Je to ta nejcennější věc v celém muzeu?
Ne.
Je tu ještě jeden kámen, který je cennější než všechny dohromady.
Jmenuje se Moře plamenů.
Přineseš ho?
Není to povolené.
Proč ne?
Protože je ve zvláštním sejfu v jiné části trezoru.
Navíc už je čas oběda,
což znamená... To přece víš, ne?
Dortík.
Spousta dortíků.
A ty.
Proč si nesmím sáhnout na Moře plamenů?
Na co máš chuť, Marie?
Proč, tatínku? Nebudu jíst, dokud mi to neřekneš.
Ty jsi neodbytná, viď? Tak dobře.
Váže se k němu divná legenda.
Podle ní je kámen zvaný Moře plamenů prokletý.
Tak.
Je za tím víc. Skrýváš to ve svém hlase.
Pověz mi to. Prosím.
Ta legenda vznikla v době, kdy lidé věřili mnohému, co nebyla pravda.
Toho, kdo se kamene dotkne, údajně také stihne kletba.
Co je to za kletbu?
Když se toho kamene dotkneš,
někoho z tvých blízkých potká velké neštěstí.
Ale když ten kámen budeš mít u sebe, staneš se nesmrtelnou.
Jak vidíš,
obojí je fyzicky nemožné,
tedy ta legenda je nesmysl.
A ty ses Moře plamenů už někdy dotkl?
Pojď, Marie, půjdeme se najíst.
SAINT-MALO SRPEN 1944
Chléb.
Drát.
Hej.
Proč neotevřete brány, abychom mohli odejít?
Nemáme jídlo.
Chcete, abychom se smažili s váma, parchanti nacistický!
Haló?
Chleba dnes nemáme.
Není nikde.
Marie...
Nevěděl jsem, kdy tě znovu uvidím.
Monsieur Carone, mám strašný hlad. Nezbyl vám nějaký chléb?
Peníze si nech.
Mám jen kus okoralé kůrky, ale vezmi si ho.
- Prosím. - Děkuju.
Taky tu mám někoho, kdo včera v rádiu slyšel tvou zprávu.
Marie.
Strýčku Etienne.
Tys přišel.
Modlila ses za společné lámání chleba.
Chleba je málo, ale jsem tu.
- To byla chytrá nápověda místa setkání. - Kde jsi byl?
Pracuju. Dělám na něčem důležitém
pro Američany a Brity, kteří nás přijdou osvobodit.
Bohužel to upoutalo pozornost Němců
a kdybych se vrátil domů, vystavil bych tě nebezpečí.
Pořád vysíláš?
Jistě, knihu od tatínka.
Dobře. Stránky, které jsem řekl?
Ano, kapitolu 16.
Asi už víš, že jen nečteš Julese Verna.
Vysíláš šifrované zprávy, které nám pomohou vyhrát válku.
Chci, abys přeskočila až na 20. kapitolu
a přečetla první stránku, z 21. kapitoly jen druhou.
Dvacet, dvacet jedna, první a druhou.
Radši běž rychle domů.
Má pravdu. Tady není bezpečno.
Jeden německý důstojník nabízí jídlo a peníze
výměnou za informace.
Informace o tobě, Marie.
- O mně? - Proč ji zajímá ona?
Nevím. To nikdo neví.
Ale zatím mu nikdo nic neřekl.
Až přijdeš domů, zamkni všechny dveře.
- Zamknu. - Dnes večer chystají další nálety.
Co to děláš, vojáku?
Ty, co rabují, střílíme.
Desátník Werner Pfennig.
Sloužím u rádiové jednotky Wehrmachtu.
Byli jsme sem nasazeni na vyhledávání nelegálních vysílání.
Včera se můj přijímač porouchal. Potřebuju drát, abych mohl dál pracovat.
Jste slabý.
Viděl jste tohle?
Američané včera shodili letáky ve francouzštině
a nařídili všem opustit město.
Rozumím.
Vyřiďte své jednotce, že nikomu nebude dovoleno odejít.
Zůstaneme tu do posledního muže.
Všichni z mé jednotky jsou mrtví.
Já jsem poslední z nich.
Odkud pracujete?
Z hotelu Včelín
na Place de Concorde.
Děláte důležitou práci.
Pomůžu, jak budu moct.
Nezapomeňte, děti, Werner toto rádiové zařízení sestrojil sám
z věcí, které jiní vyhodili.
Lidé se často zbavují věcí, které jim neslouží,
ale jiným jsou drahé.
Tak jako jste vy a Werner drazí mně.
SIROTČINEC NA VIKTORIASTRASSE ESSEN, NĚMECKO - 1934
Nikdo ho to neučil.
Werner je směsicí geniality, houževnatosti a sečtělosti.
Pokud to bude fungovat, bude to malý zázrak.
Můžeme, Wernere?
Snad ano, Frau Eleno.
Tak to zapni.
To zářivé světlo vydávané při spalování kousku uhlí...
Sem holky nesmí.
Přestaň. Jsem tvoje sestra. Cos objevil?
Objevil jsem celý svět, Jutto.
Vídeň 65. Drážďany 88. Londýn 100.
Ale pozdě v noci chytám tohle z Francie.
Krátké vlny 13,10.
Toho nejúžasnějšího profesora.
Říká samé úžasné věci.
Lidský mozek je uzamčen v naprosté temnotě.
To je zakázané.
Když budeš poslouchat, něco se dozvíš.
Váš mozek obklopuje čirá tekutina uvnitř lebky, kam nikdy nezavítá světlo.
A přesto je v této temnotě svět, který tvoří mozek, plný světla.
Překypuje barvami a pohybem.
Je to možná nejkomplexnější předmět vůbec,
vlhký kilogram, v němž se točí vesmír.
Jak je tedy, děti, možné, že mozek fungující bez jiskry světla
utváří svět plný světla?
Už je pozdě, Marie.
Vysílá až pozdě.
Kdopak?
Ten profesor, co vysvětluje tmu a světlo.
Fascinující, ale je pozdě a ty máš zítra školu.
- Musíš si trochu odpočinout. - Dobře.
Dobrou noc, broučku.
Říká, že nejdůležitější světla jsou ta, která nevidíme.
Co to znamená?
Kdybys mi to nepřerušil, tak bych se to dozvěděla.
Pokud ti to objasní,
můžeš mi to vysvětlit ráno.
Ještě deset minut.
...naším zrakem vidíme deset biliontin všeho světla ve vesmíru.
A i v naprosté temnotě je v naší mysli stále světlo.
Profesore, v mé mysli je stále světlo.
Dámy a pánové,
než se pustím do vysílání, musím vám něco říct.
Něco přímo od srdce.
Před mnoha lety
jeden skvělý profesor dětem poskytoval
na této frekvenci moudrá slova.
Promlouval k dětem po celé Evropě.
A když mluvil, vždy při tom hrála jedna skladba.
Tahle.
V této době pošetilé temnoty,
v době, kdy směšní staří muži napadají města,
kradou je, tak jako zlé děti kradou hračky,
mě napadlo rozpomenout se na některé věci, které ten profesor říkal,
a podělit se o ně.
Protože vždycky mluvil o světle.
Nemluvím tak výmluvně jako kdysi on, ale pokusím se.
Řekl, že světlo vydávané při spalování uhlí,
dřevěného uhlí nebo rašeliny...
Světlo, které získáte z kousku uhlí,
je sluneční světlo.
Jde o to, že světlo září věčně.
Miliardu let uvnitř kousku uhlí.
Ale temnota, jak profesor řekl...
Temnota netrvá ani jednu sekundu,
když zažehnete světlo.
To je vše, co jsem chtěla říct.
Dvacet tisíc mil pod mořem od Julese Verna.
Desátníku Pfennigu!
Pojďte nahoru!
Hněte sebou!
Proč se tam dole schováváte?
Je to kryt jako kterýkoli jiný, pane.
Odteď budete pracovat tady nahoře. Na světle.
Kde na vás vidíme.
Ano, pane.
Máme potvrzeno, že včerejší útoky na Saint-Malo
nebyly náhodné.
Byly cílené.
Cílí na naše pozice s velkou přesností.
Někdo jim poskytuje informace.
Nezachytil jste nějaká rádiová vysílání uvnitř opevněného města?
Ne, pane.
I zdánlivě neškodné zprávy mohou obsahovat kódované informace.
Ano, pane. Byl jsem vyškolen i v dešifrování.
Nejlepší z ročníku
v Nacionálně politickém výchovném ústavu v Berlíně.
A ten je nejlepší v Německu.
Ano. Seržant Schmidt tam také chodil.
Nejlepší z ročníku 1942, že?
Schmidt právě přijel z Paříže.
Vaše jednotka je prý mrtvá.
Schmidt vám odteď bude dělat společnost a pomáhat vám.
Držení jakéhokoli vysílacího vybavení
uvnitř zdí Saint-Malo se nyní trestá smrtí.
Ano, pane.
A odteď už nebudete závislý na zbytkových kusech drátu.
Ano, pane. Děkuji.
Heil Hitler.
Něco k pití?
Chceš vyhrát válku, nebo ne?
Slyšel jsi kapitána.
Musíme najít toho, kdo vysílá naše souřadnice.
Hej, Pfennigu, já jsem velící důstojník. Pít ve službě se nesmí.
Slyšíš?
Pověz mi o svém studiu v Ústavu.
Připravuješ se na šťastnější dny?
Kdysi jsem se živila aranžováním květin.
Snad se k tomu jednou vrátím.
Prozatím je náplní mé práce vítání všech národností a kultur.
Chci deset franků.
Ne. Kvůli tomu jsem nepřišel.
Sex už mě nezajímá.
Beru velmi silné léky na velmi těžkou chorobu.
Pravdou je, že ztráta libida
byla jako odpoutat se od šílence.
Posaď se.
Prosím, posaď se.
Možná jsi po městě zaslechla fámy o jistém německém důstojníkovi,
který v Saint-Malo hledá jistou dívku.
Jenže teď když je výsledek války velmi nejistý,
mám problém přimět lidi k tomu, aby mi poskytli informace.
Lidé si nemyslí, že je nejistý.
Američané do hodiny shodí další bomby.
Podle toho, jak tu dívku chrání,
si začínám myslet, že její rodina se angažovala v odboji.
Její otec, strýc jménem Etienne.
Nějaký špion...
Vstanu, pracuju, spím.
Lidé teď mají větší strach z odboje než ze mě.
Nechtějí mi nic říct.
Proto jsem se rozhodl vyptat se někoho,
u koho nehrozí, že jeho přímočaré obchodní transakce
budou zastíněny morálními zásadami.
Ta dívka se jmenuje Marie-Laure LeBlancová.
Je slepá. Potřebuju její adresu.
Nejsem na tento úkol v nejlepší kondici.
Nedoporučuju míchat Beaujolais s morfiem.
Ale mám naspěch.
Je tu ještě něco, co chci sdělit svému otci.
Tatínku, možná jsi někde, kde ti společnost dělá jen můj hlas.
Nemůžu tě nechat samotného.
Slíbila jsem, že k tobě budu mluvit.
A to také dodržím.
Budu k tobě mluvit a dávat ti důvod k naději.
Máš něco?
Ne.
Teď já. Běž se prospat.
Já moc nespím. Vezmu si tvou směnu, jestli chceš.
Řekl jsem teď já.
Je mi u prdele, jestli spíš nebo ne.
Kruci. Není divu, že nic neslyšíš. Napájecí kabel je vypojený. Proboha.
Jo, víš co? Chtěl jsem tě vyzkoušet.
Abych zjistil, jestli o přijímačích vůbec něco víš.
O čem to mluvíš?
Jen že si tě z Nacionálního ústavu nepamatuju.
Tvrdil jsi, že jsi byl v ročníku 1942.
Vím, kdo byl z toho ročníku nejlepší, a tys to nebyl.
No tak jsem nebyl nejlepší.
Vůbec si tě nepamatuju.
Jak dlouho jsi tam vydržel?
Nacionální ústav je elitní škola. 63 % studentů ji nedokončí.
Mám takovou teorii, Schmidte.
Jsi jedním z těch 63 %.
Všechen ten chaos, pálení dokumentace...
Spousta odmítnutých důstojníkům tvrdí, co chtějí slyšet.
Dívej se na mě, Třiašedesátko.
Jinak by mě poslali na východ.
Byl jsem strachy bez sebe,
snášel jsem bití, mlel jsem na tý škole z posledního.
A vysloužil si vyznamenání.
Pořád si dopisuju s komandantem.
Takže stačí jediné slovo
a mažeš na východ.
A teď
si spolu připijeme na Führera sklenkou šnapsu.
A pak se posadíme jako sobě rovní.
Já nepiju.
Ale ano, piješ.
Na Führera.
A na pravdu.
Děkuju, že mě posloucháte.
To je konec dnešního vysílání.
Tímhle si lidi připíjejí na oslavu? Prokrista.
Jak dlouho jsi na té škole vydržel?
Dva týdny.
Dva hony na kance.
V obou případech jsem jím byl já.
Znáš komandanta Bastiana?
Pamatuju si jeho pravidla.
Kdo dokončí překážkovou dráhu jako poslední,
získá deset sekund náskok.
Deset sekund mi nestačilo.
V obou případech mě chytili.
Buď umřeš jako lev, nebo se převrhneš jako sklenice mléka.
Tak nás to v Ústavu učili, ne?
Od doby, co mě vyhodili, se mnou otec nepromluvil.
Jsem jako ta sklenice.
Ale nejsem idiot.
Mám tajemství.
Ty máš tajemství.
Když jsem to rádio zapnul, někdo vysílal.
Kdo?
Přijímač ukazoval krátké vlny 13,10.
Co je to?
Tu frekvenci poslouchám už od dětství.
Jeden profesor na ní vykládal fakta.
V době, kdy nám ostatní říkali názory.
Říkával: „Otevřete oči
a dívejte se pozorně, než se navždy zavřou.“
Snažil jsem se o to.
Ale většinu toho, co jsem spatřil, jsem brzy zapomněl.
Co dělám tuhle práci,
našel jsem stovky frekvencí a lokalizoval vysílače.
Viděl jsem SS zastřelit...
Zastřelit nepřátele Říše, co ty přijímače provozovali.
Ano.
K tomu mě taky školili.
Ale když jsem sám,
ať je to kdekoli,
poslouchám krátké vlny 13,10.
Vždycky tam bylo ticho, dokud jsem nepřišel do Saint-Malo.
A uslyšel jsem dívku číst knihu.
Jakou dívku?
Nevím.
Možná profesorovu dceru.
Možná je to někdo, kdo ho taky poslouchal, jako já.
Někdo z naší generace, kdo měl za to,
že když tu frekvenci otevře
a bude mluvit rozumně, smysluplně
a sečtěle jako ten profesor,
možná tahle šílená válka toho starého muže skončí.
Ať je to kdokoli, ona...
Není nebezpečná.
Frekvence 13,10 je v dobrých rukou.
Takže...
znám tvé tajemství,
ale nevěřím, že neprozradíš to mé.
Nemůžu na východ.
Tohle je válka.
Jen další tělo k 50 milionům.
- Promiň, Wernere... - Půjdeš po té dívce?
Vykonám svou povinnost.
Jak říkali:
„Buď umřeš jako lev, nebo se převrhneš jako sklenice mléka.“
Prosím. Ušetři mě.
Ušetřím krátké vlny 13,10.
Prosím...
Ahoj, Marie.
Nemohl jsem zjistit tvou adresu.
Někdo mi řekl, že jste sem s tatínkem chodívali.
Vypadáš hladově.
Ale myslím, že v Saint-Malo má teď hlad každý.
Moc se omlouvám, musím jít. Můj strýček čeká...
Prosím. Prosím!
Kdo jste?
Někdo, kdo ti nechce ublížit.
Pokud mi dáš, co chci.
Co chcete?
Tahle válka, tohle šílenství, všechny ty životy...
Na ničem z toho nezáleží.
Jediné, co chci, je žít.
A myslím, že mi můžeš pomoct.
A jak?
Tvůj otec kdysi pracoval v muzeu v Paříži, že ano?
Měl ve své péči mnoho drahých kamenů.
Zejména jeden.
Zrak je báječná věc.
Vidím na tobě, že ten kámen znáš.
Jmenuje se Moře plamenů.
Podle legendy dokáže vyléčit jakoukoli nemoc.
A ten, kdo ho vlastní, bude žít věčně.
Můj otec mi tu legendu vyprávěl.
Ale je to pohádka. Věří jí jen blázni.
No,
tenhle blázen vytahuje z pouzdra vojenskou pistoli Walther PPK.
Mířím tou zbraní na tvou hlavu.
S otcem jste utekli z Paříže, když propukla válka.
Mnoho klenotů vzal s sebou, aby se nedostaly do rukou nacistů.
Ty diamanty a safíry mě nezajímají.
Zajímá mě jen Moře plamenů,
o kterém se domnívám, že ti ho přenechal.
Marie-Laure, chci, abys mi řekla, kde je.
Máš deset sekund.
- Já nevím... - Deset,
devět,
osm,
sedm...
Mluv, Marie!
Otec mi o něm jen vyprávěl.
- Šest... - Myslel jste si, že bude tady?
- Pět... - Nevím, kde je. Nevím to!
Čtyři...
Nejdůležitější světla jsou ta...
- Tři... - Já nevím, kde je!
- Dva... - Nevím to!
...která nevidíme.
Překlad titulků: Petra Kabeláčová