SAINT-MALO LA FRANÇA OCUPADA PELS NAZIS, AGOST (1944)
FORCES AÈRIES DELS EUA 565è ESQUADRÓ DE BOMBARDEIG
Papà? Oncle Etienne?
Si em sentiu, torneu a casa, si us plau.
Ara cauen les bombes.
Crec que els nord-americans per fi han vingut a alliberar-nos.
Oncle Etienne, no tan sols estic sola aquí,
també estic molt preocupada per tu.
Vas dir que te n'aniries una hora, però han passat dies.
Si t'amagues dels soldats alemanys, utilitza les bombes per tornar a casa.
I, papà,
vas dir que marxaries sis dies
i ha passat més d'un any.
Però siguis on siguis,
si em sents,
t'estimo.
I ara, per als que escolteu la meva emissió per plaer,
continuaré amb la lectura
de Vint mil llegües de viatge submarí de Jules Verne.
Me’l va regalar el meu pare pel meu aniversari
quan érem a París
i en pau.
"Les grans profunditats de l'oceà ens són desconegudes.
Les sondes no hi poden arribar.
El que hi ha en aquests llunyans abismes,
els éssers que viuen o poden viure a dotze o quinze milles
sota la superfície de les aigües, no els coneixem."
En aquest cas, hauria d'admetre...
HOTEL DE LES ABELLES SEU DE LA RÀDIO ALEMANYA DE VIGILÀNCIA
O bé coneixem totes les varietats d' é ssers que habiten el nostre planet a
o bé no les coneixem.
Si no les coneixem totes,
si la natura encara té secr e ts en les profunditats per a nosaltres,
res és més còmode de raonar que admetre l'existència de peixos
o de cetacis d'altres espècies.
Si, al contrari, coneixem totes les espècies vives,
necessàriament, cal cercar l'animal en qüestió
entre els éssers marins ja classificats.
I si no els coneixem tots, si la natura encara guarda secrets ,
hauríem de considerar que alguna mena de monstre
segurament vaga allà fora en la foscor i en les profunditats.
Werner.
L'última copa abans de morir?
És conyac.
Més vell que tots dos.
Més vell del que mai serem.
Cap de nosaltres tornarà a veure Alemanya.
Beu.
Estem a punt de morir, Werner, i tu escoltes la puta ràdio.
- Què escoltes? - Escolto
una noia que llegeix un llibre.
I quan cau una bomba fora, la sento a la ràdio.
Vol dir que la noia que estic escoltant és aquí.
És aquí a Saint-Malo.
Abans de portar uniforme, escoltava una emissora de ràdio francesa.
Què vas fer?
Vaig desobeir el Führer.
Des que era petit escoltava aquella veu.
Era d'un professor.
Vaig aprendre francès
i moltes coses reals sobre el món.
Escoltar emissions estrangeres és pena de mort.
Sí, i què?
Tots dos serem morts en uns segons.
Aquella emissora es trobava a la freqüència d'ona curta 13,10.
Des que vam sortir d'Ucraïna, he posat aquesta freqüència.
I ara,
al final sorgeix la freqüència amb una noia que llegeix un llibre.
I mai sabré qui és ella.
Adeu, amic meu.
Adeu.
Objectiu alemany bombardejat.
És l'hora del correu.
I fins aquí l'emissió d'aquesta nit.
Sé que transmetre em podria matar, però no em faran callar.
Papà, oncle Etienne,
prego perquè estigueu sans i estalvis
i perquè demà al matí puguem compartir el pa com fèiem abans.
I a tothom,
espero que us torneu a connectar demà.
Si és que hi ha un demà.
EL BOMBARDEIG SEGUIRÀ DEMÀ A MITJANIT. SORTIU IMMEDIATAMENT.
BASADA EN LA NOVEL·LA D'ANTHONY DOERR
Vine.
Digue'm què diuen els nord-americans.
Llegeix-m'ho.
Diu que tornaran demà a mitjanit.
Tothom ha de deixar la ciutat.
Bravo. Aleshores això és tot. El principi de la fi.
Hem d'anar-nos-en, però heu tancat les portes de la ciutat.
Malparits, no ens deixareu sortir.
No em culpis.
No soc aquí per executar la guerra. Soc joier.
La meva feina és localitzar i identificar totes les joies més belles d'Europa
i lliurar-les al Führer.
Com que gairebé tots els altres joiers d'Alemanya eren jueus
i el Reich, amb la seva saviesa interminable, ha decidit
gasejar, disparar, penjar i matar de fam tots els jueus d'Europa,
soc l'únic de la meva professió que queda disponible.
I continuant amb la meva missió,
soc en aquesta ciutat condemnada
per trobar algú
que em sembla
que té una cosa que vull.
Una noia.
Una noia cega, que sé
que és a Saint-Malo.
Que sé que és a Saint-Malo.
Quan vaig arribar aquí et vaig dir
que et donaria el temps que trigués
per menjar una dotzena d'ostres i beure una ampolla de vi.
El vi ja s'ha acabat i les ostres també.
Tens deu segons més per donar-me l'adreça de Marie-Laure LeBlanc.
La noia cega
que tota la ciutat ha de conèixer,
però que ningú recorda!
Ja li vaig dir.
No tinc ni idea de qui està parlant.
Deu,
nou,
vuit,
set,
- sis... - Ves a l'infern.
Amic meu, no siguis ridícul.
És evident que ja som a l'infern.
Cinc,
quatre,
tres, dos, u.
La trobaré sense la teva ajuda.
Papà, on ets?
T'escolto.
Vine cap aquí. On li vaig proposar matrimoni.
És casa nostra?
No, és per aquí, una mica més.
Que no ens distreguin els llocs elegants.
Ara tenim una cosa entre mans.
Entre mans. He fet un acudit.
Papà, ha de fer riure perquè sigui un acudit.
Estaves tan ocupada burlant-te del papà que has caigut a la font.
Vine aquí i comencem de nou.
Recorda que nosaltres som aquí. Aquesta és la nostra llar.
D'acord, ara ves a l'esquerra,
primer a la dreta, sí, atura't.
Atura't pel trànsit.
Després creua
i continua endavant fins que arribis al parc.
- Quin parc? - On li vaig demanar la mà a la mamà.
Explica-m'ho.
- Ja t'ho he explicat. - Una altra vegada.
Mai continues després que la mamà et digués que sí,
et quedes callat.
Marie, estem en camí i ja hem deixat el parc enrere.
A veure si ho pots fer pel teu compte.
Ets tota sola a París amb un missatge molt important per al papà.
Ves a buscar-me. Què faràs?
Primer vaig a la dreta, després continuo endavant.
No, això està malament.
Giro a l'esquerra i després continuo endavant.
T'atures per creuar.
M'aturo per creuar.
Així mateix. I llavors què fas? Continues endavant.
Continuo endavant...
Continuo endavant.
Continues endavant.
- Ja n'hi ha prou de continuar endavant? - Sí. Què fem ara?
Em compres una crep per al meu aniversari?
És clar. No una crep qualsevol,
una crep de xocolata amb nata i després anem...
Al museu.
Continuo i continuo endavant fins que arribi al museu.
Bravo.
Quan hi arribem, per al teu aniversari podràs explorar
totes les meravelles que s'hi troben.
- Et sembla bé? - Sí.
Espera, has canviat les coses des de l'última vegada.
Com ho saps?
Quan arribem a la primera habitació sempre fa olor de sorra. Ara fa olor de...
Plomes, becs i urpes.
És ple d'ocells.
Ocells de veritat?
No. Dissecats. Morts des de fa anys.
Però com que sabia que venies de visita,
vaig decidir donar-los vida
amb això.
Papà,
són vius.
Gairebé. Les seves cançons són vives.
Tot té una veu, només cal escoltar.
Escolta.
I després d'un festí per a l’oïda,
un regal per a les mans.
Això ja ho havies palpat, recordes què és?
No sabia que això era l'escola.
Tot és com l'escola.
- No per a tu. - Sobretot per a mi.
Maragda?
Bravo.
Marie, encara que no el vegis, el món continua sent el món.
Els dits són els teus ulls.
Tens deu dits, i la majoria de gent només té dos ulls,
així, ets cinc vegades millor perquè cinc per dos fan...
Deu.
- Sí! - Hi ha diamants?
Sí.
És una sensació preciosa.
Tu ets preciosa.
Per molts anys, Marie.
Això és el més valuós de tot el museu?
No.
Hi ha una altra pedra que és més valuosa que totes les altres.
S'anomena Mar de Flames.
Me la portaràs?
Està prohibit.
Per què està prohibit?
Perquè té la seva pròpia caixa forta en una altra part del dipòsit.
De totes maneres, ja és l'hora de dinar,
ja saps què vol dir, oi?
Una mica de pastís.
Un munt de pastís.
I tu.
Per què no puc tocar el Mar de Flames?
On vols dinar, Marie?
Papà, per què? No menjaré fins que no m'ho diguis.
Ets tossuda, oi? Molt bé.
És una llegenda absurda, Marie.
La llegenda diu que la pedra anomenada Mar de Flames està maleïda.
Així.
Per la veu sé que amagues alguna cosa més.
Digue-m'ho.
Si us plau.
La llegenda és d'una època en què la gent creia moltes coses que no eren certes.
Diu que qui toqui la pedra també estarà maleït.
Quina és la maledicció?
La maledicció és que, si toques la pedra,
qui estimes patirà una terrible desgràcia.
Però si tu posseeixes la pedra mai moriràs.
Per tant, com pots veure,
pel que fa a les dues parts físicament impossibles,
la llegenda és una ximpleria.
Has tocat mai el Mar de Flames?
Vinga, Marie, anem a dinar.
SAINT-MALO, AGOST (1944)
Pa.
Cable.
Tu!
Per què no obriu les portes per anar-nos-en?
No hi ha menjar.
Voleu que ens pelin a tots amb vosaltres, nazis malparits!
Hola?
Avui no tenim pa.
Avui no hi ha pa enlloc. Marie,
no sabia quan et tornaria a veure.
Monsieur Caron, tinc molta gana. Li queda res de pa?
Guarda't els diners.
Només tinc un tros de pa ranci, però agafa'l.
- Té. - Gràcies.
També tinc algú que va sentir el teu missatge a la ràdio anit.
Marie.
Oncle Etienne.
Has vingut.
Vaig sentir que resaves perquè poguéssim compartir el pa.
Sense gaire pa, però soc aquí.
Has estat brillant dient on trobar-te.
On has estat?
He estat treballant. Fent una feina important
pels nord-americans i els britànics que venen a alliberar-nos.
Però em temo que he cridat l'atenció dels alemanys
i si hagués tornat a casa t'hauria posat en perill.
- Continues transmetent? - Sí, del llibre que em va donar el papà.
Les pàgines que et vaig dir?
Sí, capítol setze.
Ja deus saber que no només estàs llegint Jules Verne.
Estàs enviant missatges en codi que ajudaran a guanyar la guerra.
Ara vull que avancis una mica.
Del capítol vint, només la pàgina u i del capítol vint-i-u, la pàgina dos.
Vint i vint-i-un, primer i segon.
Millor que tornis a casa, ràpid.
Té raó. No és segur aquí fora.
Un oficial alemany ofereix menjar i diners
a canvi d'informació
sobre tu, Marie.
- Jo? - Per què vol saber res d'ella?
No ho sé. Ningú ho sap.
Però fins ara ningú ha parlat.
Quan arribis a casa, tanca totes les portes, d'acord?
Sí.
Aquesta nit hi haurà més bombardeigs.
Què fas, soldat?
Els lladres s'afusellen.
Caporal Werner Pfennig, senyor.
Estic amb la unitat de ràdio vigilància de la Wehrmacht.
Som a Saint-Malo per localitzar emissions de ràdio il·legals.
Anit se’m va espatllar el receptor. Necessito cable per la feina, senyor.
Estàs molt feble.
Has vist això?
Anit els nord-americans van tirar fulletons en francès
per dir que tothom se'n vagi d'aquí.
Entesos.
Digues a la teva unitat que ningú té permís per anar-se'n.
Ens quedem a Saint-Malo fins al final.
Han mort tota la meva unitat, senyor.
Soc l'únic que queda.
On estàs allotjat?
A l'Hotel de les Abelles.
Place de Concord.
Tens una feina important.
Faré el que pugui per ajudar.
Recordeu, nois i noies, en Werner va construir aquest enginy de ràdio
amb coses que altra gent va llençar.
Sovint, la gent tira les coses que ja no utilitza,
però que són valuoses per als altres.
Com en Werner i tots vosaltres sou valuosos per a mi.
Ningú li va ensenyar què fer.
En Werner és una barreja de geni, persistència i bocins de llibres.
Si funciona, serà un petit miracle.
Està llest, Werner?
Espero que sí, Frau Elena.
Doncs encén-la.
De fet, la llum espurnejant emesa per la crema de...
Les noies no podeu entrar.
Vinga, soc la teva germana. Què has trobat?
He trobat el món sencer, Jutta.
Viena 65, Dresden 88, Londres 100.
Però més tard a la nit, em connecto a França.
L'ona curta 13,10.
El professor més al·lucinant.
Diu coses ben bé sorprenents.
El cervell humà està envoltat d'una foscor total.
Està prohibit.
Si escoltes, aprendràs.
El vostre cervell sura en un líquid clar dins del crani, mai a la llum.
Tot i aquesta foscor, el món que construeix el cervell és ple de llum.
Desborda color i moviment.
Pot ser l'objecte més complex que existeix,
un quilogram humit dins del qual gira l'univers.
Llavors, ¿com és que el cervell, que viu sense una espurna de llum,
ens construeix un món ple de llum?
És molt tard, Marie.
Només transmet quan és tard.
Qui?
El professor que explica la foscor i la llum.
És fascinant, però és tard i demà tens escola.
- Per tant, és hora de descansar una mica. - D'acord.
Bona nit, preciosa.
Diu que la llum més important és la llum que no es veu.
Què vol dir això?
Bé, si no m'haguessis interromput, me n'hauria assabentat.
Si t'ho explica,
potser m'ho pots explicar al matí.
Deu minuts més.
...podem veure una desena trilionèsima part de tota la llum de l'univers.
I fins i tot en la foscor total, encara hi ha llum dins la vostra ment.
Professor, encara hi ha llum dins la meva ment.
Senyores i senyors,
abans de començar l'emissió d'avui,
haig de dir una cosa.
Una cosa amb tot el meu cor.
Fa molts anys,
un gran professor brindava paraules de saviesa
als nens en aquesta mateixa freqüència.
Parlava als nens de tot Europa.
I quan parlava sempre posava una determinada peça musical.
Era aquesta.
En aquesta època de foscor estúpida,
en aquesta època de vells ridículs que envaeixen ciutats,
que roben pobles sencers com si fossin nens que roben joguines,
he intentat recordar algunes de les coses que deia el professor
per compartir-les.
Perquè sempre parlava de la llum.
No parlo tan bé com ho feia el professor, però ho intentaré.
Deia que la llum que es produeix quan cremes carbó ,
carbó vegetal o turba,
deia que la llum que obtens d'un tros de carbó
és com la llum del sol.
La qüestió és que la llum dura per sempre
durant mil milions d'anys dins un tros de carbó.
Però la foscor, va dir el professor,
la foscor no dura ni un segon
quan encens la llum.
Això és tot el que volia dir.
Vint mil llegües de viatge submarí de Jules Verne.
Caporal Pfennig!
Puja aquí!
Vinga!
Per què t'amagues allà baix?
És un bon refugi antiaeri com qualsevol altre, senyor.
A partir d'ara treballaràs aquí dalt. A la llum.
On et podem veure.
Sí, senyor.
Ara es confirma que el bombardeig de Saint-Malo d'ahir a la nit
no va ser aleatori.
Era un objectiu.
Estan atacant les nostres posicions amb gran precisió.
Algú els està donant informació.
Has detectat alguna retransmissió de ràdio des de l'interior de la muralla?
No, senyor.
Fins i tot els missatges inofensius poden contenir informació codificada.
Sí, senyor. També tinc formació per desxifrar codis.
Vaig ser el primer de la classe a l'Institut Polític Nacional d'Educació
de Berlín.
I l'Institut de Berlín és el millor d'Alemanya.
Sí. El sergent Schmidt també era a l'Institut de Berlín.
El millor de la seva classe el 1942, oi?
L'Schmidt acaba d'arribar de París.
I vas dir que estaves sol.
L'Schmidt, a partir d'ara, t'acompanyarà i t'ajudarà en la teva feina.
La tinença de qualsevol equip de radiodifusió
dins les muralles de Saint-Malo es castiga amb la mort.
Sí, senyor.
I a partir d'ara, no dependràs dels trossos de cable perduts.
Sí. Gràcies, senyor.
Heil Hitler.
Vols una copa?
Vols guanyar la guerra o no?
Ja has sentit el capità.
Hem de trobar qui retransmet les nostres coordenades.
Pfennig, soc l'oficial de més rang i no pots beure quan estàs de servei.
Em sents?
Parla'm de quan eres a l'Institut.
"Podem ser amics.
Espero que aviat
puguem ser a...".
Et prepares per a temps millors, oi?
Abans treballava de florista.
Espero que algun dia ho torni a ser.
Ara es tracta de donar la benvinguda a totes les nacionalitats i cultures.
Seran deu francs.
No. Aquest no és el motiu de la meva visita.
Ja no m'interessa el sexe.
Estic prenent una medicació important per a una malaltia molt greu.
De fet, perdre la libido
ha estat com alliberar-se d'un boig.
Seu.
Si us plau, seu.
És possible que hagis sentit rumors sobre un oficial alemany en particular
que és a Saint-Malo buscant una noia en concret.
Però ara que es dubta del resultat de la guerra,
tinc dificultats perquè la gent em doni informació.
De fet, la gent no dubta del resultat.
Els nord-americans llançaran més bombes en una hora.
Que la gent protegeixi aquesta noia,
em fa pensar que la seva família estava involucrada en la Resistència.
El seu pare, un oncle anomenat Etienne,
alguna mena d'espia.
Em desperto, treballo, dormo.
La gent ara té més por de la Resistència que no pas de mi.
Així que no em diuen res.
Per això he decidit consultar-ho amb algú
per a qui les transaccions financeres ben clares
no estan farcides de consideracions morals.
La noia es diu Marie-Laure LeBlanc.
És cega. Necessito la seva adreça.
No estic en la millor forma per a aquesta tasca.
No recomano barrejar Beaujolais amb morfina.
Però tinc pressa.
Haig de dir-li una cosa més
al meu pare.
Papà, t'imagino en algun lloc amb només la meva veu per companyia.
No et puc deixar sol.
Et vaig prometre que sempre et parlaria.
I ho faré.
Parlaré amb tu,
et donaré una raó per tenir esperança.
Alguna cosa?
No.
Ara em toca a mi. Ves a dormir una mica.
Mai he dormit gaire. Si vols puc fer el teu torn.
Em toca a mi.
M'importa una merda si dorms o no.
És clar que no sents res, s'ha desconnectat el cable d'alimentació.
Sí. Ho he fet per veure què feies.
Per veure si sabies res sobre els transceptors de ràdio.
De què parles?
Doncs que no et recordo a l'Institut Nacional.
Has dit que eres de la classe del 42.
Recordo qui va ser el primer l'any 42 i no vas ser tu, desgraciat.
Bé, no vaig ser el primer.
No em sones
gens.
Quant de temps vas durar?
L'Institut Nacional és una escola d'elit. El 63 % dels admesos no se’n surt.
Crec una cosa de tu, Schmidt.
Ets un dels 63.
Tot aquest caos,
la paperassa humiliant,
el rebuig constant, dient el que els agents volen sentir.
Mira'm, Sr. Seixanta-tres.
O mentia o m'enviaven a l'Est.
Em vaig congelar,
em van colpejar, gairebé em moro en aquella escola.
Em vaig guanyar el reconeixement.
Encara m'escric amb el comandant.
Així que una paraula d'ell
i te'n vas cap a l'Est.
Vinga, tu i jo
prendrem una copa d'aiguardent per brindar pel Führer.
I ens asseurem junts com a iguals.
No bec.
Sí.
I tant que sí.
Pel Führer.
I la veritat.
Gràcies per escoltar.
Aquí s'acaba l'emissió d'aquesta nit.
La gent beu això per celebrar-ho? Collons.
Quant de temps vas estar realment a l'Institut?
Dues setmanes.
Dues caceres de porc senglar.
Jo era el porc senglar les dues vegades.
Així que coneixes el comandant Bastian?
Recordo les seves regles.
Qui acabi últim el curs d'assalt
té un avantatge de deu segons.
Deu segons no em van ser suficients.
Em van atrapar les dues vegades.
O mors com un lleó o et tracten com un poca cosa.
No és això el que ens ensenyaven a l'Institut?
El meu pare no m'ha parlat des que em van acomiadar.
Seré un poca cosa,
però no soc imbècil.
Tinc un secret.
I tu també.
Quan he encès la ràdio, algú estava transmetent.
Qui?
Al transceptor posava ona curta 13,10.
Què és això?
És una freqüència que he escoltat des de petit.
Hi havia un professor. Ens explicava els fets,
mentre tothom ens donava opinions.
Deia: "Obre els ulls i mira el que pots abans que es tanquin per sempre."
Així ho he intentat fer.
Però la major part del que he vist preferiria oblidar-ho.
Com a tècnic de ràdio he trobat centenars de freqüències
i localitzat els seus transceptors.
He vist l'SS disparar...
Disparar als enemics del Reich que els estaven operant.
Sí.
Tal com em van entrenar a fer.
Però quan estic sol,
a qualsevol lloc,
escolto l'ona curta 13,10.
Sempre hi havia silenci fins que vaig arribar a Saint-Malo.
I vaig sentir una noia llegint un llibre.
Quina noia?
No ho sé.
Potser la filla del professor.
Potser algú altre que l'escoltava, com jo.
Algú de la nostra generació que va pensar
que si obres la freqüència
i parles de raó, sentit comú
i literatura a la gent, com ho feia el professor,
potser la bogeria de la guerra d'aquest vell podria acabar.
Sigui qui sigui,
ella és bona.
Crec que ho ha deixat en bones mans.
Bé,
ja sé el teu secret,
però no et puc confiar el meu.
No puc anar a l'Est.
Estem en guerra.
Un cos més sumat als 50 milions.
- Ho sento, Werner... - Rastrejaràs la noia?
Compliré amb el meu deure.
Com deien:
"Mors com un lleó o acabes com un poca cosa."
Si us plau. Perdona'm.
Salvaré l'ona curta 13,10.
Si us plau...
Hola, Marie.
No he aconseguit la teva adreça.
Algú m'ha dit que tu i el teu papà veníeu aquí.
Sembles afamada.
Però suposo que tothom té gana a Saint-Malo ara mateix.
Ho sento molt, me n'he d'anar. El meu oncle m'està esperant.
Si us plau!
Qui ets?
Algú que no et vol cap mal
si em dones el que vull.
Què vols?
Aquesta guerra, aquesta bogeria, totes aquestes vides,
no signifiquen res per mi.
El que vull és viure
i crec que em pots ajudar.
Com et puc ajudar?
El teu pare va treballar al museu a París, oi?
Tenia a càrrec seu moltes pedres precioses.
Hi havia una pedra en particular.
La vista és una cosa meravellosa.
Veig que coneixes la pedra en concret de què parlo.
S'anomena el Mar de Flames.
La llegenda diu que pot curar qualsevol malaltia
i que qui la posseeix viurà per sempre.
El meu pare em va explicar la llegenda,
però és una faula. Només hi creuen els ximples.
Bé,
aquest ximple està traient una Walther PPK reglamentària de la seva funda.
Ara t'estic apuntant amb l'arma al cap.
Vas fugir de París amb el teu pare quan va esclatar la guerra.
Es va endur moltes joies per mantenir-les lluny dels nazis.
No m'interessen els diamants ni els safirs.
Només m'interessa el Mar de Flames.
Crec que te’l va deixar a tu.
Marie-Laure,
vull que em diguis on és.
Tens deu segons.
- No sé... - Deu,
nou,
vuit,
set.
Parla, Marie!
El pare només me’n va parlar.
- Sis... - Et pensaves que seria aquí?
- ...cinc... - No sé on és! No ho sé!
...quatre...
La llum més important de totes...
- ...tres... - No sé on és!
- ...dos... - No ho sé!
...és la llum que no es pot veure.
Subtítols: Sabina Pujol