LEE SI-AN
ČUNG JOU-DŽIN
KIM MIN-SEOL
BE DŽI-JEON
KIM HJE-DŽIN
KIM A-RIN
PARK HE-LIN
KIM TE-HWAN
KOOK DONG-HO
DŽANG THEO
KIM DŽONG-SU
JUK DŽUN-SEO
AN DŽONG-HOON
PEKLO PRO NEZADANÉ
Osoba, se kterou bych chtěla jít do Ráje, je…
Juk Džun-seo.
Je to tu!
To je ono.
Logicky byl na řadě.
- Přesně. - No…
Už odjela s Theem a Džong-suem.
Lee Si-an se spárovala s Juk Džun-seem.
Bav se.
…s Juk Džun-seem.
- Džun-seo. - Já to věděl.
Pojď ven, prosím.
Jdeme.
Co ti tak trvalo?
Proč se…
cítím tak trapně?
Jet s tebou do Ráje je divné.
Viď?
Myslel jsem, že dnes nepojedu,
protože jsem tolik nevyjadřoval své pocity.
- Ale vyjadřoval. - Ano?
To je úleva.
To může být nečekaná zábava.
Oba se drželi dost zpátky.
- Bude to zábava. - Fakt?
- Přesně. - Protože…
Dávali si pozor, když byli poblíž Džong-su a Min-seol.
Teď si můžou užívat a nestarat se o ostatní.
Párování do Ráje je u konce.
Zůstat tady je…
Trochu hořká pilulka.
Není to nic skvělého.
Rozhodně máte pocit ohrožení.
Chudák Theo.
Páni, to je…
- Takhle to dopadlo. - Theo…
Proč musel vyjít a sledovat je odcházet?
Dostane šanci, ne?
- Jo, aspoň jednu. - Doufám.
- Další šance pro Thea? - Já mu fandím.
Dopadlo to podle očekávání.
- Přesně tak. - Ano.
Tys to vlastně nečekala.
- To je pravda. Nečekala. - Já taky ne.
Vážně.
- Viď? Džun-seo? - Ne, vážně ne.
- Jeho jsem nečekala. - Fakt.
Pořád naznačovala.
Mohla překvapit a zvolit Džong-hoona.
- Co? - Někoho úplně jiného.
O čem to mluvíš?
- Džin-kjung, to je vyloučeno. - Fakt? No jo…
Tak pardon.
RÁJ KIM A-RIN A KOOK DONG-HO
- Jeď opatrně. - Jasně.
- To auto zní úžasně. - Jo, motor má neskutečný zvuk.
Bože, buší mi srdce.
Je mi stejně.
Když jsem nastoupil do auta, začalo mi bušit srdce.
Nakloníš se dopředu? V pohodě?
- A je to. - Díky, to bylo pozorné.
- Ten čas letí, co? - To tedy ano.
- Už jsme za půlkou. - Neuvěřitelné.
Už jsme za půlkou.
Ale do Ráje jedu poprvé.
To je fakt.
Přejíždíme přes řeku.
Dong-ho přejíždí…
Dong-ho přejíždí přes most Dongho?
Je to tak.
Na to si vzpomenu, kdykoliv přes něj pojedu.
To budu poctěn.
Pokaždé si vzpomenu.
Fakt se tak jmenuje. Most Dongho.
Přesně tak.
Jak výmluvné.
Přijde mi to jako sen.
RÁJ LEE SI-AN, JUK DŽUN-SEO
Potřetí je to fajn.
- Užij si to. - Jo, je to fajn.
- Už jsme za půlkou. - Jo.
Zítra už je sedmý den.
- Jsem trochu… - Jo?
Bavila jsem se asi do třetího nebo čtvrtého dne.
- Jo. - Poznala jsem lidi, jela do Ráje…
Ale teď už nechápu ani své vlastní pocity.
Když se mě na ně někdo zeptá…
- Jo. - Nevím, jak odpovědět.
- Jo. - Tím si teď procházím.
To je pochopitelné.
Mám najednou tak plnou hlavu…
Jo.
Hodně mi klesla energie.
- Chápu. - Jo.
Má plnou hlavu, protože má tolik možností.
A podle mě si teď ty možnosti víc promýšlí.
Nejdřív se chtěla jen bavit.
Ale když vidí, jak jsou všichni skvělí, začíná to opravdu promýšlet.
- Skvělá atmosféra. - Páni, to je super.
- Pardon. - Páni, kafe.
Vypadá to lahodně.
Díky za jídlo.
Díky.
To je kuřecí stehno?
- Jo. Dáš si? - Jo.
Fajn.
Je jiné než kuřecí prso.
Díky.
Tady máš omáčku.
V pohodě? Je to dobré?
- Dobré, viď? - Moc dobré.
Už je ti lépe?
Jsem moc šťastná.
- Určitě? - Naprosto.
Tak proč se tak tváříš?
Naprosto.
To je dobré.
Jsi starší než já, viď?
- Kolik ti je? - Asi jo.
Narodil jsem se v roce 1996.
- 1996? - Jo.
A ty asi v roce 1998?
- 1999. - 1999?
Jo.
- Takže je ti kolik? 26? - Jsi mladší, než jsem myslela.
Teď je mi 25.
Dvacet pět. Jo.
Takže jsi starší.
Dnešek mi přijde jako útěk.
- Viď? Přesně tak. - Jo.
Fakt jsem nemyslel, že se to stane.
- Opravdu. - Co?
Nemyslel jsem, že tu dnes budu.
- Nebyl jsem si jistý. - Jo.
Myslel jsem,
že jsem nevyjádřil své pocity k tobě tolik jako ostatní.
Takže jsem moc nedoufal.
Jenže pak řekli mé jméno.
Jo.
Ulevilo se mi a překvapilo mě to.
- Aha. - Jo.
Nečekal jsem to.
Aha.
Včera jsem byla ráda,
žes za mnou přišel jako první. Taky jsem si chtěla promluvit.
Myslím, že ses vyjádřil jasně.
- Včera? - Jo.
Vážně?
Proč jsi neodpověděl na otázku?
Na jakou?
Koho bys chtěl vzít do Ráje.
VČERA VEČER
Takže…
S kým bys chtěl jet, Džun-seo?
Do Ráje?
Proč mi to děláte?
Prostě se napiju.
Hodně jsem si povídal s Theem
a získal jsem obecnou představu o tom, co k tobě cítí.
Proto…
jsem se snažil být opatrnější.
Vím přesně, kteří kluci o tebe mají zájem,
takže jsem to nechtěl jen tak vyklopit během chlastací hry.
Ani jsem o tom předtím pořádně nemluvil.
Tak proto.
- Potěšilo ji to. - Dobrá odpověď.
- Líbila se jí. - Jo.
Bral ohled na své rivaly.
Ano.
Upřímně?
Přijde mi, že před těmi,
se kterými jsem byla v Ráji, tak trochu skrývám své pocity.
Proč?
Protože se pořád mění.
Jenže oni by to mohli brát jako jistotu…
Jo.
Nebo by to vedlo k nedorozuměním…
- Jo. - …než se rozhodnu.
- To je fakt. - Proto…
se držím zpátky, i když bych se chtěla vyjádřit.
Aha.
Takže…
Po dnešku
si chci rychle utřídit myšlenky…
Jo.
A chci se prostě svobodně vyjadřovat.
Jo.
- Ale… - Když se mi někdo líbí, chci mu to říct.
Máš smíšené pocity?
Jen myslím na hodně věcí.
Nejdřív
jsem byla jen šťastná a bavila se.
- Ale teď… - Jo.
Mám strach.
- Aha. - Jo.
Začala jsem se tak cítit dnes. Najednou jsem přišla o energii.
Fakt?
- Jo. - Chápu.
Ale když jsi rozpolcená nebo zmatená, jsi pořád sama sebou.
Beru to takhle.
Stejně se těm rozhodnutím nevyhneš,
tak je teď dej stranou.
Prostě si užijme dobré jídlo
- a popovídejme si. - Dobře.
- Pobavíme se a půjdeme. - Jasně.
- Ber to v klidu. - Jo.
- Nemusíme být až tak vážní. - Jo.
- Udělejme to. - A dnes se zaměřím na tebe.
- Dobře. - Jo.
- To je… - Džun-seo asi dovede při hovoru uklidnit.
Souhlasím.
Džun-seo ostatní svými radami uklidní.
Jo.
Myslím, že jsou oba podobně upřímní.
- Mají podobné dispozice. - To ano.
Jsou přímočaří a ne moc…
Nevyhovuje jim chovat se vážně.
Snad se Si-an s Džun-seem pobaví a nebude tolik přemýšlet.
Právě ti, kteří mají spoustu možností a moc nad tím přemýšlí,
můžou skončit sami.
- Pravda. - Takovou reakci jsme nečekali.
Lidé s pár možnostmi se vezmou, jakmile někdo projde kolem.
U mých známých jsem to viděla často.
Netvrdím, že Si-an bude nakonec žít sama.
Snad najde štěstí.
Je každopádně oblíbená.
- Jo. - Má o čem přemýšlet.
Občas to přeženete a pak se nejste schopni rozhodnout.
Jo, a ona to neříká jen tak. Si-an skutečně působí nejistě.
Je vážně rozpolcená.
- Salát, ovoce, šampaňské… - Ovoce? To miluju.
- Tady. - Vypadá to lahodně. Díky.
Teď přijde test.
- Jdou ti otvírat lahve? - Snaž se.
Nikdy jsem to nedělal.
- Nejde to? - Ne, v pohodě.
Mám to.
Vypadá to skvěle.
Těší mě.
- Těší tě? - Ano.
Tohle je fajn.
Rozhodně je to ráj.
Nevím, jak to chutná.
- Dobře. - Chuť šampaňského.
Co je tohle? Tofu?
Ochutnejme to. Zkus to.
- Vypadá to jako tofu. - Viď?
- Podáš mi nůž? - Jasně.
Je to nůž?
Podej mi jakýkoliv.
Proč je to tak složité?
Tahle jeho stránka je překvapivě okouzlující.
- Jo. - Ukázal tím svou nemotornost.
- Nepředstírá dokonalost. - Je to fajn.
Taky bych měl dělat, že nic nevím.
Tak jo, dobrou chuť.
Díky.
Je to výborné.
Jíst v Pekle je obecně jako žvýkat kamení.
Přesně tak.
Tady můžeš žvýkat jen dásněmi.
Hele. Na avokáda nepotřebuješ zuby.
No jo.
Jsem zvědavý na tvou práci a věk.
Fakt by mě zajímal tvůj věk.
- Můžu hádat? - Nejvíc tě zajímá můj věk?
- Ne, tvá práce. - Práce?
Myslím, že jsi určitě mladší.
Něco kolem dvaceti…
Kolem dvaceti…
Dvacet…
šest?
Vlastně o tři méně.
Takže myslím, že je ti 23.
- Ne, buď upřímný. - 23.
- Dvacet tři? - Jo.
Je mi 25.
Byl jsem blízko…
Zíralas na mě, jako by to byl obří rozdíl.
- Jeden rok je obří rozdíl. - To je.
Celý rok.
Dvacet pět. Hádej můj věk.
Mohla bys být starší.
- Třeba jsem toho hodně prožil. - To si nemyslím.
To rozhodně ne.
Proč jsi si tak jistá?
Myslím,
že jsi starší než já.
Ale 30 ti ještě není, takže hádám 29.
A přidám jeden rok.
Takže 30 let.
Udělalas to, protože se mi 29 líbilo?
Jo. Třicet?
- Třicet? - Máš pravdu.
- Fakt? - Jo, je mi 30.
Máš pravdu.
Vypadáš na to.
A tvá práce.
Myslím…
že když vidím, jak se oblékáš a tak,
zdá se, že víš, co ti sluší.
Mohla bys být modelka nebo fotografka.
- Jo. - Viď?
Jsem reklamní modelka.
To je má práce.
Jsem reklamní modelka.
Už tři roky pracuju pro kosmetickou značku.
Fotím také svatební oblečení a pracuju jako fit modelka.
KIM A-RIN, 25 LET MODELKA
To je má práce.
Takže fotíš a pózuješ takhle s rameny?
Jde ti to.
- Nedělá se to takhle? - Ráda pózuju s rameny.
To je zajímavé.
Fotilas i svatební šaty?
Ano.
- Kolikrát ses vdala? - Asi třikrát.
Páni, máš vzrušující život.
To bylo tak…
- Zničehonic… - Jo.
Takhle hádat mě baví.
Tvou neuhádnu.
- Co? Mou práci? - Jo.
Jo.
Zkus to.
Vypadáš, že pracuješ v kanceláři.
Jak jinak bych si vydělával?
Myslelas, že sedím doma?
Pracuju v kanceláři.
Takže jsem měla pravdu?
Jo, jsem certifikovaný účetní.
- Účetní? - Jo.
Páni, to snad ne.
Měla jsem pocit, že půjde o odbornou práci.
Není tvá kancelář náhodou v Jongsanu?
Jo.
- Protože… - Amore…
- Jak to víš? - Můžu to říct?
- Nedávno jsem tam fotila. - Jo. Obvykle…
- Znáš budovu Etude? - Jo.
Tam pracuju často.
- Třeba jsme se potkali. - Je to možné.
Mají tam dobré podzemní restaurace.
Jo.
Kdys tam byla naposled?
Jsem tam minimálně jednou za dva nebo tři měsíce.
- To jsme kolem sebe asi prošli. - Jo?
Byli jsme si blízko. Páni, to je super.
- Mají pouto. - Jo.
Jednou za dva měsíce je…
- Jo, to není tak často. - Jo.
Asi se moc často nepotkali.
Taky mě zajímá, kde žiješ.
Jo, mě taky.
- Když pracuješ v Soulu… - Jo.
Když hodně fotíš,
nebudeš bydlet v oblastech jako Nonhjeon, Apgudžeong, Čeongdam nebo Gangnam?
Sinsa?
Kde bydlíš?
Ve Wangsimni.
- Fakt? - Co je?
- Co?
On žije ve Wangsimni?
- Jsi překvapený? - Já taky.
- Fakt? - Jo.
Vážně?
Páni, fakt?
To je úžasné.
- Jo. - To je.
Vážně se už někdy mohli vidět.
Žiju ve Wangsimni.
Už asi osm nebo devět let.
- Fakt? - Jo.
Já dva roky.
Jsem tam už hrozně dlouho. Ve Wangsimni už nějakou dobu žiju.
- Jsme sousedi. - Máš pravdu.
Jsme kámoši ze sousedství.
- Proto jsi tak vykulil oči. - Takže…
Pokud jsme pracovali na stejném místě, museli jsme jezdit stejným metrem.
Jak je to možné?
Je to úžasné.
To vážně je.
Tohle se nestává často.
Ale máme hodně společného.
Dokonce jsem si začala myslet, jestli to není osud.
Žít ve stejné čtvrti je…
To něco znamená.
Je to ohromné.
- Mohlo by to zvýšit jejich zájem. - Jo.
Dává to pocit důvěrnosti.
Je to tak.
- A to s tím osudem… - Jo.
Člověk tomu romantickému aspektu podlehne.
Přijet sem je fajn po těch potížích
a vzájemném míjení.
- Mohli jsme jet po prvním párování. - Jo.
Pořád toho moc lituju.
Osoba, se kterou bych chtěl jet do Ráje, je…
Kim A-rin.
Díky.
Džang Theo.
Pro mě to byl první…
Jo, byl to…
Šokující okamžik.
Ale teď
mě už nikdo nezajímá ani se s nikým nechci bavit.
Už nechci
o ničem přemýšlet ani uvažovat.
Proto jsem si s tebou šla promluvit,
jakmile ses vrátil.
„Pojďme si promluvit.“
Fakt?
- Vážně jsem musela sebrat odvahu. - Aha.
Šly jsme si se Si-an sednout ven. A přišels tam ty a Džong-su.
Štěstí, že jsme si my čtyři sedli spolu.
Je to tak.
Jenže jak jsme tam byli čtyři,
trochu jsem se styděla vzít si tě stranou.
Už jen zaklepat ti na dveře mě stálo dost odvahy.
To ano. Bylo to statečné.
Zprvu mě překvapilo to…
jak si to naše naivní, nevinné zvíře Džun-seo…
Proč si tam sedl?
Taky jsi to nečekala, viď?
- V té situaci… - Měl i kartáček.
- Já bych odešel. - Jo.
Ale on si chtěl překvapivě sednout, což mohl.
Jo.
Čau.
- Co vy tady? - Jen si povídáme.
- Fakt? - Jo.
Můžu se přidat?
- Udělej si pohodlí. - Dobře.
Co se děje?
- Byl trochu bezradný. - Jo.
Sedl si tam, jako by s námi dělal rozhovor.
Pomyslel jsem si: „Tohle neklapne.“
A jakmile si sedl, začali přicházet ostatní.
V tu chvíli jsem si řekla: „Končím.
Proč mi nikdy nic nevyjde?“
Byla jsem tak naštvaná a smutná, že jsem prostě z té jídelny odešla.
Doslova jsme se míjeli. Dovedla nás sem klikatá cesta.
Ušli dlouhou cestu.
To ano.
Někteří lidé jsou asi k setkání předurčeni.
Je to pohoda.
- Sledovat je mi zvedlo náladu. - Ano.
Už máme první pár.
- Jo. - Ano.
- Gratulujeme jim. - Ano.
- Dong-ho a A-rin. - Ano.
- Nechci zkazit atmosféru. - Jo.
Ale proč si pořád myslím, že He-lin a Dong-ho…
- Mám neodbytný pocit. - Může v tom být víc.
Jo.
- Dong-ho to ale tenkrát nezvládl. - Máš pravdu.
- Nedopadlo to takhle dobře. - Jo.
Zásadní jsou tu Dong-hovy pocity.
- Máš hlad, co? - Umírám hlady.
RÁJ BE DŽI-JEON A KIM TE-HWAN
- Mám hlad. - Mám hlad.
- Najezme se. Dobrou chuť. - Dobrou.
Dáme ty talíře blíž.
Umíš to otevřít?
Lekla jsem se!
- Mohlo to skončit špatně. - Jo.
Určitě se narodil v roce 2003.
Lekla jsem se!
- Díky. Jo. - Překvapilo mě, jak snadno se otevřela.
Díky.
Bože, opatrně.
Panebože!
- Je tak roztomilý! - To je.
Musíme si dát s Te-hwanem drink.
Miluju je oba.
Mám začít?
- Chceš? - Jsi zvědavý?
Mám se nejdřív zeptat na tvůj věk, nebo práci?
Fajn, vyber si.
Jedno po druhém.
- Jasně. - Pak věk.
- Pracuju jako… - Jo.
Jsem návrhářka.
- Ale… - To ti sedne.
Návrhářka interiérů.
Aktuálně pracuju jako návrhářka interiérů.
Zařizuju nábytek na akce pořádané značkami,
který odpovídá jejich image a hodnotám.
Přispívám také svými návrhy při navrhování jejich objektů.
BE DŽI-JEON NÁVRHÁŘKA INTERIÉRŮ
- Co děláš ty? - Já jsem…
- Jsem DJ. - Aha.
Jsem umělec, co vytváří elektronickou hudbu.
Fakt?
A také vedu klub.
- Fakt? - Jo.
- On je DJ? - DJ?
- To je tak nečekané. - Vede klub?
Je to DJ?
Jsem DJ.
Také vedu undergroundový klub v Itewonu.
Na rozdíl od toho, co si většina lidí o klubech myslí,
v tom našem se hraje house.
Tenhle typ hudby a párty kultury je v Koreji stále relativně nový.
Chci jít příkladem a propagovat ho,
aby ho objevilo a užilo si ho víc lidí, a stal se z něj mainstream.
KIM TE-HWAN, DJ A MAJITEL KLUBU
- Fakt? - Jo.
To bych vůbec neřekla.
Dost překvápko, co?
- Je to šok. - Nesedí to na mě?
Vůbec bych neřekla, že děláš hudbu.
Myslela jsem si, že budeš mít…
mnohem klidnější práci.
- Netušilas, že vedu klub, co? - Vůbec.
- Jo.
Nedovedu si to představit ani když jsem to slyšela.
- Jo? - Jo.
- Nesedí mi to. - Jo.
Zajímá mě tvůj věk.
Hádej.
- Začneme tím mým. - Jasně.
Třicet jedna?
- Je to tak? - Jo.
- Mám pravdu? Fakt? - Jo.
- Cože? - Co?
Panebože.
- Víc, než jsme mysleli. - 31?
Jo.
- Je starší než já. - Je starší.
Mysleli jsme, že bude mladý. Třeba 22.
- Fakt? - Jo.
Myslela jsem, že ti bude kolem 30.
- Co? Kolem 30? - Třiceti, jo.
Proč jsi přidala rok? To zabolelo.
Beru to zpátky.
- Fakt? Uhodla jsem? - Jo, je mi 31.
- Vzala jsem to vážně a hned to trefila. - Jo.
- Teď zkusím hádat já. - Dobře.
Dvacet…
sedm.
Dvacet sedm?
- Dvacet šest. - Dvacet šest?
- Dvacet pět. - Dvacet pět.
- Je mi 25. - Fakt?
- Ale… - Jo?
Působíš vyspěle.
- Fakt? - Jo.
Proto jsem si myslel, že jsi starší.
Měla jsem Dži-jeon za starší.
- Vážně. - Jo.
Dlužíme Te-hwanovi omluvu.
- Ale fakt. - Omlouváme se.
Dnes jsi hodně mluvil s novou hráčkou, viď?
- S novou hráčkou? - Jo.
- S He-lin? - Jo.
Když jsme jedli…
- Jo. - He-lin si vedle tebe po hře sedla.
DNES BĚHEM OBĚDA
Co to je? Takhle jsem tě nikdy neviděla.
- Mě? Fakt? - Jo.
Asi rád nosíš brýle.
Přivezl jsem si jich hodně.
Chtějí, aby sis sundal sluneční brýle.
Ale jsou super. Je to škoda.
Je to škoda.
Trochu mi to vadilo.
Aha.
- To je vše. - Chápu.
- Trochu. - Ano?
Ne moc. Jen trochu.
Proto jsem se na tebe dívala.
- Ale tys mi to neoplatil. - Jo.
Řekla jsem si: „Vida ho.
Tohle je trochu…“
Díval jsem se na tebe.
- Často jsme si hleděli do očí. - Fakt?
Myslel jsem, že komunikujeme telepaticky.
- Vážně? - Jo.
Přišlo mi, že Dži-jeon trochu žárlila, což bylo roztomilé.
Ať už jsem v Ráji, nebo v Pekle,
všude to bude fajn, když tam bude Dži-jeon.
KLUZIŠTĚ
Bylas tu už někdy?
Jo, jednou.
Tady jsou.
Sedni si sem.
Jak se obouvají?
- Takhle. - Vydrž.
Musíš utáhnout tkaničky.
- Tím ochráníš kotníky. - Aha.
Trochu na tu nohu zatlač.
To je dobré.
Jsou moc utažené.
- Moc těsné? - Jo.
- Najednou mu vše jde. - Jo.
Je i dobrý bruslař.
- Najednou… - A skáče trojité axely.
No, moc sportovně nevypadá.
Jo.
Jdeme.
- Už je to dlouho. - Vydrž.
Nebruslila jsem hrozně dlouho.
Co myslíš? Jde mi to, ne?
- Jde. - Čekals to horší, co?
- Vypadám jako Juna Kimová? - Co?
- Jsem jak Kimová? - Jo, zkus trojitého axela.
Takhle?
Jde ti to.
Pojď hrát na ledovou babu.
- Utíkej. - Tak jo.
Já se bojím!
To musela být zábava.
- Já to miluju. - Vypadají tak nevinně.
Počkej. Tahej mě.
Pojď sem. Jdeme na to.
- Nebudu se hýbat. - Fajn.
Tlačíš mě zezadu?
- Mám tě táhnout? - Jo.
Jste těžký, pane.
- Je to super. - Je to fajn.
Jo, vážně.
To pohladilo po duši.
Upřímně? Myslím, že ti dva…
- Viděli jsme tak čisté a nevinné rande. - Jo.
Udělalo mi to velkou radost.
To bylo to nejvíc záviděníhodné rande, co jsem v tomto pořadu viděla.
- Fakt? - Jo.
Moc se mi to líbilo.
RÁJ LEE SI-AN A JUK DŽUN-SEO
Je mi zima.
Vyndej si bundu.
- Žádnou jsem si nevzala. - Ne?
Já si ji vzal?
Sakra, mám jen tohle.
Chceš si to obléct?
V pohodě. Hoď mi to přes ramena.
Jo.
- Líbí? - Strašně.
Sluší ti.
- Tohle? - Jo.
Je tvoje.
Mně by takhle nikdy neslušela.
Máš ráda kytky? Mám pocit, že ne.
- Miluju je. - Fakt?
Jo.
Hele, jsi si nějakou svou stranou víc jistá?
Myslím, že ne. Ze všech úhlů vypadáš podobně.
- Moc to neřeším. - Fakt?
Proč mi říkáš „hele“?
- Co? - Proč mi říkáš „hele“?
Nelíbí se ti to?
Říkej mi „Si-an“.
Dobře, Si-an.
Rychle se přizpůsobí.
Hned se opravil.
Je to můj zvyk. Šílím z toho.
Stal se z toho zvyk.
„Má mě rád, nemá mě rád.
Má mě rád, nemá mě rád.“
Až se vrátíme, chceš jít ještě s někým na rande?
Už znám všechny dost dobře.
Myslím, že mě nikdo zajímat nebude.
- Aha. - Jo.
Dnes mi přijdeš vyzrálejší.
Fakt?
Jo, když jsem tě viděla v Pekle,
vypadals prostě jen jako sportovec.
Ale dnes
působíš víc mužně.
Jsi super.
Vypadals skvěle i s těmi brýlemi.
- Fakt? - Jo.
Fajn.
Všichni víme, že se o tebe snaží Theo.
- Jo. - Jde do toho naplno.
Tak by mě zajímalo,
co si o něm myslíš ty.
Co si myslím o Theovi?
Jo.
Upřímně…
- Líbí se mi. - Cože?
- Líbí se mi. - Aha.
Líbí se mi…
ale jak jsem řekla, z dneška jsem zmatená.
Taky se mi líbíš. Ale…
I Džong-su se o mě hezky stará. Jako vy všichni, takže k vám cítím víc.
Ale ty pocity se denně mění.
- Takže je to možné. - Jo.
- Je vážně upřímná. - Jo.
Tohle říkám jen tobě.
I když se holky zeptají, tak o tom moc nemluvím.
Ani já o tom nemůžu s kluky mluvit.
Jo, prostě nemůžu. Je to tak…
Nelíbí se mi jen jeden.
Když tě zároveň přitahuje víc lidí, je to…
- Jo, je to divné. - Strašně divné.
Zvenčí je to nepředstavitelné.
Ještě nikdy jsem to nezažila.
Je to jako…
Líbí se ti tenhle, tenhle a tamten…
Co budeme dělat?
Džong-su je velmi zdvořilý a má milé vystupování.
V těch chvílích cítím motýly v břiše.
U Thea je to pořád stejné.
Dává své city najevo hravě a roztomile.
Ukaž mi prsten. A tady máš květinový.
Není to krása?
Džun-seo je takový drsňák.
Není to úplně vřelý a jemný typ,
ale je z něj cítit vyzrálost a je to silný vůdce.
Jsem tak zmatená.
Asi chápu, jak se cítí.
Kdyby mi například Ča Eun-woo řekl, že se mu líbím,
byla bych nadšená.
Ale kdyby mi druhý den totéž řekl Park Bo-gum,
taky by se mi líbil.
A další den by ti to řekl Bjeon Woo-seok.
Vážně. Byla bych tak zmatená.
- To musí být ono. - Chápu.
Opravdu.
Aha.
Ale není snadné to přiznat.
Si-an je podle mě opravdu upřímná.
Jo.
A Džun-seo si před ní zachoval tvář.
- Jo. - Zůstal v klidu.
Jo.
Choval se vyzrále.
Ale má všechny kluky ráda stejně?
Je to ten případ?
- I mě to zajímá. - Jo.
Může mít člověk rád všechny stejně?
- Je možné mít zájem. - Stejně to nejde, že?
Podle mě to nejde.
Mně se teď nejvíc líbí Bjeon Woo-seok.
Stejně jako ona…
- Ostatní… - Nedávno ses na něj dívala.
Taky si nemyslím, že má ráda všechny stejně.
- Jo. - Jo.
- Táhne ji to k tomu, s kým je. - Víc k tomu, s kým je?
Zamyslete se i nad tímhle.
Kdybych byl jedním z těch tří kluků,
mohl bych to po tomhle vzdát a nechat ji být.
- Jo. - Jo.
Ale oni to nevzdávají.
Všichni si myslí:
„Možná jsem jen jedna z možností, ale stejně to chci zkusit.“
Si-an musí mít své kouzlo.
- Asi jo. - Jo.
Jenže jak je Si-an pořád zmatená a přelétavá,
nutí je to vydržet ještě víc.
Muži touží získat ženino srdce.
- Třeba si myslí, že se vyplatí zabrat. - Jo.
Si-an…
- Cítím bazén! - Máš pravdu.
RÁJ KIM A-RIN A KOOK DONG-HO
- Honem. - Jo, je to hluboké.
Musím na špičky.
Je to fakt hluboké.
Chyť se mě.
Bože.
Nedotýkej se dna.
Udělám to samé jako při hře.
Počkej. Hodně ses spálil.
Jo?
Už je tam vidět opálení.
Měl jsem spálený i hrudník.
Jo.
Je to fajn. Pojď sem.
- Zkusím to. - Dobře.
Buď statečná.
Co takhle?
Jsi jak štěně.
Chci se zlepšit v čubičce.
Takhle ve vodě přežiju.
Nad vodou vypadáš klidně.
- Jo. - Ale pod hladinou makáš.
Chci se dlouho udržet na hladině.
- Roztomilé. - Klape jim to.
Jo, působí to dobře.
Když budu trénovat, půjde to.
- Je to trochu… - Co?
Taky se zkusím udržet na hladině.
- Chyť se mě a zkus to. - Dobře.
Pojď za mnou a kopej.
- Ale uvolni se. Uvolni ruce. - Fajn.
- Věř mi a plav. - Dobře.
Pořád dopředu.
Kopej.
Promiň, potápím se.
Máš moc těžké paže.
- Zkusím se uvolnit. - Jo, jsi napjatý.
Musíš mi pomoct.
- Vydrž. - Uvolním se.
- Dobře. - Fajn.
- Dobře. Jo. - Uvolni se a plav.
- Za mnou. - Pojďme.
Až na konec.
Budu se pořád takhle potápět.
Pojďme znovu. Tentokrát tě podržím.
Je to tu jiné než v Pekle.
Porovnejme si délku paží.
- Opři se o stěnu. - Mám dlouhé paže.
Já je mám dlouhé.
- Délka paže… - Moment.
- Tohle dělal s He-lin. - Měřil si je s ní.
Je to divné.
Nemám je dlouhé?
Moje jsou delší, hele.
Jasně, to by měly být.
- Jsi o 20 cm vyšší. - Kvůli tomu?
Co jiného jsi tu chtěla dělat?
- Určitě… - Já…
…jsi nad něčím přemýšlela.
Jen jsem s tebou chtěla hodně mluvit.
- A plavat? - To bylo hlavní.
Jo, a taky plavat.
Mám strach.
Tady taky. Fajn.
Až se zítra vrátíme, ten pocit prázdnoty mě zdrtí.
Sbalíš se a vyrazíš,
jen abys zase skončila v Pekle.
Nevadí ti to?
Ne, teď mi to nevadí.
Co myslíš tím „teď“? Ničeho nelituješ?
Jo, jsem v Pekle už dost dlouho.
Odjela jsem do Ráje s tím, s kým jsem chtěla.
A v budoucnu budeme mít spoustu příležitostí k hovoru.
Nemyslím si, že by teď záleželo na místě.
Myslíš,
že po další hře zase přijedeme?
Nebo že bude poslední párování?
Co bys řekla?
Co jsme tady, musíš mít nějaký pocit.
Určitě nechají hrát kluky.
Myslím, že vítěz si vybere holku a znovu sem pojedou.
- Ale jestli… - To říkáš teď…
Ale co když budou hrát holky?
Viď?
To ne.
- Pořád si věříš? - Jo.
Tak se snaž a vezmi mě s sebou.
- Cos říkal? - Co?
Ten její výraz.
Je zamilovaná.
Dáš si pivo?
Dobře.
Na zdraví.
Jíš doma pořádná jídla? Žiješ sám.
Dřív jsem si vařil, protože se mi chtělo.
Ale teď už ne.
Kvůli práci je to těžké.
- Vaříš dobře? - Jo.
Umím uvařit skoro cokoliv, co chci jíst.
Fakt?
Dělám si i své kimči.
To je úžasné.
Víš,
je to neuvěřitelně okouzlující.
- Umíš kimči? - Okouzlující?
Jestli je dobře vařit okouzlující,
měl bys umět třeba těstoviny, aby se to počítalo.
Ale já umím dobře pa kimči.
Příště mi uvaříš.
Uděláš mi pa kimči.
Asi by sis dal domácí jídlo.
Už na to mám věk, dělám věci s ohledem na možnost svatby.
- Já taky. - Jo.
Předpokládejme, že se vezmeme.
Protože ses upnul na to pa kimči, co? Dal by sis?
Dobře. Udělám ti ho.
Přinesu ti ho až ke dveřím.
- Jen to předpokládejme. - Ne.
- Je mi teď tak trapně. - Co je na tom trapného?
Dokážeš člověka otrávit.
Už chápu, proč všichni říkají, že sem musíš.
Baví mě tě škádlit a sledovat tvé reakce.
Proto chtějí lidé mladší partnery?
Působí tak v pohodě
a vypadá to, že se rychle sblížili.
- Máš pravdu. - Jo.
Když je Dong-ho s A-rin, přebírá vedení.
Jo.
Ale s He-lin neví, co má dělat.
Myslím, že pokud He-lin udělá nějaký zásadní tah,
Dong-ho se zase nechá rozhodit.
- Působí to tak. - Souhlasím.
- Jo. - Souhlas.
Dong-ho se hodně vyjadřuje.
Ale je divné, že všichni vnímáme…
- Jsme nesví. - Jo.
Jako kdyby
se v pozadí rýsoval temný mrak.
- Podle mě si ještě není úplně jistý. - Souhlasím.
- Ale i tak vypadají jako fajn pár. - Ano.
RÁJ LEE SI-AN A JUK DŽUN-SEO
- Nepij tolik, opiješ se. - Dobře.
Hele, to jídlo je tak dobré, že nemůžu přestat.
Neříkej mi „hele“.
- Říkej mi jménem. - Si-an.
Nejsem zvyklý říkat lidem jménem.
Líbí se mi, když mi lidé říkají jménem.
- Dobře, Si-an. - Jo.
Ale víš, jak to dopadne?
„Hele, Si-an.“
- To mi nevadí. - Ne?
Když s někým chodíš, jak často se obvykle vídáte?
- Já? - Jo.
Jednou týdně…
To je málo.
To je minimálně.
Ujistím se, aby to tak bylo.
- Aha. - Jo.
Udělám si čas, abych ji viděl aspoň jednou týdně.
- Kvůli čemu jste se obvykle hádali? - Kvůli čemu jsme se hádali?
Jsem dost tvrdohlavý.
Jo, takže jsem někdy
nebral ohled na její názory nebo pohled.
- A prosazoval jsem si to své. - Cos chtěl ty…
Na tom musím zapracovat.
Kvůli tomu to mají ostatní se mnou těžké.
Myslím, že se hodně hádáš.
Ale hádky podle mě nejsou nic špatného.
- Jo. Určitě nejsou. - Viď?
Díky hádkám
lépe pochopíš toho druhého i sama sebe.
- Jo. - Aspoň u mě to tak funguje.
I když se hodně hádáš,
jsou věci, které se o sobě dozvíš jen ve vztahu.
Jinak to nejde.
Mnohokrát jsem zažil, že jsem potřeboval partnerku, abych se o sobě dozvěděl víc.
A jaký typ vztahu tedy chceš?
- Jaký chci vztah? - Jo.
Nejdůležitější asi je být s člověkem, se kterým chci být.
- Pravda. - Jo.
Pokud tohle funguje, vše ostatní se už vyřeší samo.
Řiď se srdcem.
Mimochodem, přijde mi, že s tebou se povídá nejlépe.
- Fakt? - Rozhodně.
- Fakt mám pocit… - Jo?
Že se bavíme přirozeně.
Jo.
- Ale normálně… - Jo?
Nikdy se na tyto věci neptám.
Ale můžu se zeptat…
- Můžeš. - Můžu, jo?
- Jasně. - Jsem trochu zvědavý.
Co sis o mně myslela, když jsme se poznali,
a co si myslíš teď?
Upřímně? Nejdřív jsi mě vůbec nezaujal.
Ale…
Z nějakého důvodu jsi byl jediný, s kým jsem se nebavila.
A mimo dobu určenou pro hovor jsi se mnou nemluvil.
Jo.
Takže…
jsem byla zvědavá.
Chtěla jsem s tebou mluvit a poznat tě.
- To byla má první myšlenka. - Jo.
A když jsme se sblížili…
ukázalo se, že jsi úplně jiný.
- V dobrém. - Jo.
Ale…
taky jsem s tebou chtěla jet aspoň jednou do Ráje.
A když jsme tady…
Je to super.
Jo.
- Přitahuješ mě. - Jo.
- Je to zajímavé a matoucí. - Aha.
Jo.
Asi cítím totéž.
Dnes
to pro mě bylo jako opravdové rande.
Jak jsme sem spolu jeli,
šli na večeři a pak se vrátili sem.
Tohle je jako skutečné rande.
- Fakt? - Jo.
Tohle miluju.
Působilo to realisticky.
Když s tebou mluvím,
mám pocit, že…
se stávám víc sama sebou.
Jsem uvolněná a upřímná.
To je fakt.
Mluvím, aniž bych moc přemýšlela.
Ale taková…
opravdu jsem.
Aha.
Proto si myslím, že nám hovor mnohem lépe plyne.
Fakt? To rád slyším.
Ale osobně si myslím, že máš pořád o čem přemýšlet.
To ano.
Mám totiž
ze spousty věcí obavy.
Na co teď myslíš?
Mám tak suché oči.
- Suché oči? - Jo.
A?
Je to tu fajn.
A?
Je to tu vážně fajn.
Jen bych chtěl…
A to myslím upřímně.
Nemusíš si vybrat mě.
Jen chci, abys byla upřímná.
- Jo. - Jo.
Neříkej: „Je to tu fajn. Vážně fajn.“
Řekni třeba: „Myslím na někoho jiného.“
Nebo: „Pořád na něj myslím.“
Byl bych radši, kdybys řekla něco takového.
Dobře.
Jen proto, že jsme tu spolu,
nemusíš své pocity skrývat nebo přikrášlovat.
Dobře.
Vypadá to, že toho máš plnou hlavu.
Já? Ne, jsem jen unavená.
Je ti dobře, i když jsi unavená a takhle piješ?
To si nemyslím.
Jde o tohle.
Je mi dobře, proto jsem zmatená.
- Víš? - Vysvětli to.
Do Ráje jezdím často
a mé pocity se každý den mění.
Jo.
Do včerejška jsem si myslela, že mě nezajímáš,
ale když jsme sem přijeli, začal ses mi líbit.
- Jo. - A takhle se vidět mě mate.
Koho máš z nás tří nejradši?
Teď je to Theo.
- Theo? - Jo.
A důvod?
Proč Theo?
Hodně vyjadřuje své pocity.
Hodně je vyjadřuje a…
Pořád na něj myslím.
Přesně to jsem chtěl, abys řekla.
Panebože.
Ale tady jsem k tobě začala něco cítit, což je vážně matoucí.
To jsem chtěla říct.
- Co je? - Co?
Co se stalo?
Nevím.
- Musím být opilá. - Proč brečíš?
Nevím.
Nebreč.
- Nevím. Asi jsem unavená. - Tady.
Mám v pocitech totální chaos.
Asi to chápu. Nemusíš to říkat.
Musí to být zdrcující.
Potřebuju si odskočit.
Je to vážně drsné.
Prostě řekni, jak to je.
- A pokud brečíš, pusť to ven. - Ne, o to nejde…
Chovám se takhle, protože už si nejsem jistá, co cítím.
Aha.
Jdi pryč. Jdi.
Nemůžu přestat brečet.
Asi mě trochu bolelo u srdce.
Upřímně? Sledovat se, jak jsem nerozhodná…
Nelíbilo se mi to.
Jako bych byla bezpáteřní člověk.
Ale zároveň mě napadlo: „Takhle se cítit je pochopitelné.
Jsou to mé skutečné pocity.“
V hlavě jsem měla chaos.
Tehdy mi Džun-seo pomohl
ty potlačované emoce uvolnit.
To byly hlubokomyslné debaty nad drinky.
Chápu, čím si Si-an prochází.
Myslí si:
„Líbí se mi ten a ten. A teď ještě třetí? Co se mnou je?“
Zažívá takové pocity zmatenosti.
Říká si: „Tohle bych neměla.“
Ale tohle je přece Peklo pro nezadané.
Nemají tu mobily
a smějí pouze randit.
Takže dělá to, co by normálně nedělala,
a to ji mate a cítí se rozporuplně.
Jsem zmatená z faktu, že Si-an
do určité míry rozumím.
Všichni jsou zmatení.
- Jsem tak zmatená. - My všichni.
Částečně to chápu.
Není to normální prostředí.
- Jo. - Pravda.
Odjela s Džun-seem do Ráje, ale má v hlavě chaos.
Panebože.
- I tak… - Jo?
- Když s tebou mluvím… - Jo.
Asi jsem své pocity pochopila.
- Fakt? - Jo.
Jsem klidnější.
Díky.
Budu se…
Budu se prostě řídit srdcem.
Dobře.
Nikdy bych nečekala, že se za deset dnů stane tohle.
Ani tak na to moc nemysli a nedělej si starosti.
- Jo, vážně myslím… - Ty a já…
Pojedeme sem spolu ještě jednou.
Juku.
To bylo prohlášení naplněné nesmírnou sebedůvěrou.
Jako kdybych
na trhu s jídlem poslouchal hovor těch vedle sebe.
Jo.
Logicky to nedává smysl, ale…
Je jasné, že se Džun-seovi líbí.
- Víc, než si myslíš. - Jo.
Máš pravdu.
Když si vzpomenu na první rozhovor se Si-an,
zmínila se, že se nechá snadno unést.
A proto chce stálého a podporujícího partnera,
který na ni trpělivě počká.
Když se nad tím zamyslíte,
Džun-seo ji v té situaci uklidnil a řekl, že spolu přijedou znovu…
Vypadá to, že srdce Si-an se trochu víc otevřelo.
Ale…
Pořád si myslím, že být ve vztahu
s někým, jako je ona, je trochu riskantní.
Pokud se její pocity mění tak často podle situace,
jako její partner
bych se cítila nesvá a znepokojená.
Ale protože spolu ještě nikdo chodit nezačal,
a všichni jsou ve fázi uvažování,
myslím, že je rozumné i nadále přemýšlet takhle.
Když řekla, že už chápe své pocity,
neznamenalo to, že se pro někoho rozhodla.
Jen došla k názoru, že si bude dělat, co chce.
- Že? - Taky si myslím.
„Je mi to fuk, budu se řídit srdcem.“
„Prostě budu…“
Nebyla vždy taková?
Ne, vážně.
Doposud randila s těmi, ke kterým ji to táhlo.
Vždy se řídila srdcem.
Ale teď je rozdíl v tom, že…
- Měla výčitky? - Jo.
Ale už je nemá.
- Bez výčitek. - Jo.
- „Proč bych měla?“ - Vůbec.
„Nepřijela jsem sem řešit názory ostatních.“
Jo.
- Kdo ví? - Zmatek.
Nevíme, jak se Si-an cítí.
Promluvme si.
- Mluvit? - Chceš? Jo.
- Pojďme. - Jasně.
- Pojď za mnou. - Co?
To je jak tajný úkryt.
- Zapomněla jsem. - Na co?
- Když jsme tehdy jeli do Ráje… - Jo.
Přijde mi to jako věčnost.
- Viď? - Rozhodně. Jo.
Když jsi odjel…
- Jo? - Trochu jsem na tebe zapomněla.
Nejvíc mě zajímá to, co cítíš teď.
Taky jsem trochu…
ztratil směr.
Co tak sleduju, jsi…
Jsi milý na všechny.
- Aha. - Na všechny.
Jako bys byl na všechny milý úplně stejně.
- Má povaha je… - Vážně.
Jo?
Chci se o každého postarat, ať už jsou to muži, nebo ženy.
Ale když to tak budeš mít se všemi,
víš, jak to dopadne.
Může to být matoucí.
- Je to matoucí? - Jo.
Fakt?
Nemyslíš, že to tak ostatní budou brát?
Jo.
Viď?
Asi jo.
Jak to myslíš?
„Asi jo.“
Jo.
Kdo je tvá první volba?
- Má první volba? - Jo.
Pro mě…
Je to Si-an.
Fakt?
Myslela jsem si to.
Nejde mi víc věcí najednou.
Takže teď
chci lépe poznat Si-an.
- Jasně. - Jo.
- Proto… - Dělej, co chceš.
- Chci ji poznat. - Jo.
Ať už je to správně, nebo ne. To nevím.
Zjednoduším to.
Dobře.
Dobrá práce.
Díky.
Budu ti fandit.
Já tobě taky.
Moc to tak nepůsobí.
Ale je uprostřed toho všeho upřímný.
- Jo. - Byl přímočarý.
- Ano. - Žádné zmatky.
- Ano. - Jo.
Povedlo se mu to.
Tak pojďme.
- Proč? - Cože?
Proč?
Už jsem slyšela a řekla vše.
Aha.
- Co je? - Co?
Co je? Chci říct…
Vraťme se a pokecáme.
Proč? Pokecejme tady. Sami.
Vraťte se. To stačí.
- Co ještě chcete dělat? - O co jde?
Vraťme se a pokecáme.
Proč? Pokecejme tady. Sami.
- Co to děláš? - Co?
Vidíš? Děláš to zase.
Co?
Bože.
- Vrátíme se? - Co?
Vrátíme se?
Jestli už mi nemáš co říct, pojďme. Jdeme.
Ale já toho chci říct dost.
- Nedělej to! - Dost!
- Jo, s tím má Džong-su problém. - Musí se probrat.
Ale já toho chci říct dost.
Přestaň lhát. Bože.
- Jdeme. - Jdeme.
Během toho rozhovoru jsem se trochu naštvala.
Džong-su o mě projevoval velký zájem.
Proto jsem byla tak zmatená.
Ale řekl mi, že jeho první volba je Si-an.
Když jsem si ten večer s Džong-suem promluvila,
rozhodla jsem se teď zaměřit na Džong-hoona.
Mé city se trochu změnily.
Udělal jsem v tom zmatek?
Řekla, že ano.
Upřímně…
Nejsem někdo, kdo by stál za zraněné city.
Proto jsem se svá slova snažil zjemnit.
Možná proto byla zmatená.
Džong-su…
- Co s ním je? - Džong-su.
Džong-su.
Pokud o sebe dva lidé nemají zájem,
je víc respektující to říct jasně,
a ne se snažit to hezky zaobalit.
To poslední, co řekl, bylo tak zbytečné.
„Zůstaňme tu a povídejme si dál sami.“
- O co mu jde? - Jo.
- Nenatahuj to. Prostě jdi. - Líbí se mu jiná. Proč zůstávat?
Zkusím se do něj vcítit.
Budou se ještě tři nebo čtyři dny vídat.
Tak to nechtěl ukončit trapně…
Moc se snažíš.
- On… - Aby to nebylo nepříjemné…
Nechtěl, aby to bylo nepříjemné.
Voníme hezky, že?
Na co myslíš?
Na nic. Jen si musím víc věřit.
Věřit? Aha.
Chtěla jsem se tě zeptat.
Řekněme, že se ti někdo líbí,
ale vybere si někoho jiného.
Jsi s tím v pohodě?
- Já? - Jo.
Jo. Není to tak, že by s tím byl v pohodě.
Když jsme jeli se Si-an do Ráje,
mluvili jsme o tom, že po jednom dni se mnou neřekne,
že mě miluje a má oči jen pro mě.
Řekl jsem jí, že bych jí nevěřil.
Ať raději všechny pozná a zjistí, že jsem ten pravý.
- To bych byl radši. - Jo.
To jsem jí řekl. Co ty?
- Já? - Jo.
Upřímně? Myslím, že už se umím lépe vyjádřit.
- Jo. - Ale je to trochu…
- Cítíš se trochu… - Je to depka.
Najednou mi bylo hrozně.
- Aha. - Bylo mi z toho smutno.
Ale A-rin byla hned vedle mě.
Tohle je její postel.
Ale kdo ví? Zítra je taky den.
A pak je další den.
Buď agresivní.
Prostě se ho zeptej, jaké to bylo a jestli si promluvíte.
Ty to děláš tak přirozeně!
Ale to je na tom to těžké.
Se svým výrazem a tónem budeš ještě přirozenější.
Vážně.
Když je mi takhle dobře, jsem v pohodě.
- Jo. - Ale Dong-ho…
Jsem ztuhlá jak robot.
„Jak bylo v Ráji?
Promluvíme si?“
Teď se fakt odvázala.
Ukazuje nám své herectví.
- Viď? - Bože.
Vidíme teď lidštější tvář Jou-džin.
Jo.
Ukazuje své pravé já.
Musíš být taky statečná.
Ať pak ničeho nelituješ.
Tohle je vážné. Zítra začne válka.
Od zítra na sebe budeme pořád koukat.
Co děláš?
Byla jsem osamělá.
- Proč jsi sama? - Bylas sama?
- Pokecáme. - Četla jsem si.
- Pojď s námi. - Dobře.
Pořád piješ vodu?
Jsi opilá?
Ne.
Myslím, že to je můj hrnek.
Proč je Jou-džin tak srandovní?
- Jsem? - Jo.
Nechci být ta srandovní.
- Ode dneška budeš kačer Donald. - Já?
Moji přátelé jsou vždy…
- Jo. - Promluvili jste si?
Ještě ne. Chceš?
- Jděte na to. - Fajn.
- Jsi v pohodě? - Jo.
- Nejsi unavený? - Jsem, ale…
- Jo, jestli jsi unavený… - V pohodě, promluvme si.
Chci taky vodu.
Tak pro ni nejdřív zajdeme.
Můžu se zeptat, koho sis předtím vybral do Ráje?
Já?
Necháme to jako tajemství?
- Si-an. - Si-an.
Chtěl jsem si s ní víc promluvit.
Teď
mám zájem o dvě holky.
Jo.
Chci si své pocity potvrdit.
Včera jsem byl s tebou a byla to vážně zábava.
Vzhledově jsi můj ideální typ.
Tos říkal.
- Jo. - Jo.
Líbíš se mi, ale nejde mi dělat víc věcí najednou.
Takže dál bylo v plánu
strávit čas se Si-an.
Aha.
Proto jsem si ji dnes vybral.
- Chápu. - Jsem uprostřed.
Jo.
Takže jsem teď taky zmatený.
- Musíš být. - Jo.
V čem je tedy kouzlo Si-an?
V její povaze?
Jsme v něčem rozdílné?
Jste úplně jiné.
V čem je jiná?
Cože?
- S tebou… - Jo.
Mám nutkání se o tebe starat.
Aha.
Chci pro tebe udělat víc.
Ale?
V čem je ten rozdíl?
Ale chceš se starat i o ni?
Myslím, že mě tíží na mysli.
Co to plácá?
Myslím, že mě tíží na mysli.
Tíží tě na mysli?
Nechápu, co to je za pocit.
Cože?
Nevím, co to je za pocit.
Dobře.
Pořád nemám ponětí.
Zajímala mě ta odvrácená strana.
Jestli cítíš něco ke mně.
Nezajímalo mě, jestli něco cítíš jen ke mně.
Ale jestli něco cítíš ke mně samotné.
Protože co tě tak sleduju, jsi starostlivý a pozorný.
- Jsem z toho zmatená. - Chápu.
Byla jsem trochu zmatená.
K ostatním nejsem tak pozorný.
Fakt? Takže jsem se spletla?
Jsi super milý ke všem.
Proto mě to zajímalo.
Je mi zima.
- Zima? - Jo.
Chceš mou bundu?
Ne, v pohodě.
Mně je docela horko.
Fakt?
Fakt? Řekni, kdyby ti byla zima.
Jo, dám ti vědět.
Vážně.
Měl jsem spát o půl hodiny déle.
Jdi se vyspat.
Jdi si lehnout.
- Vyspi se. - Ne…
Abych se přiznal, jsem trochu mimo.
Tak jdeme spát.
Hned.
Ale to by byla škoda.
A je to tu zase.
Když jsi mimo, s nikým si nepovídej.
- Jdi dovnitř a vyspi se. - Jo.
Ale to by byla škoda.
- Nemyslíš? - Nechápu tě.
- Mě? - Jo.
Plácáš páté přes deváté.
Fakt?
Jo, máš k tomu sklon.
Nemám ráda, když mě někdo mate.
Řekl jsem ti to jasně, aby nebyly žádné zmatky.
Kdy?
- Kdy? - Ne?
Je tak otravný.
Podívejte na výraz He-lin.
Nevím, jestli si teď chceš povídat a zůstat tu.
Ne, chci tu ještě zůstat a povídat si.
Ale ve svém stavu
se obávám, že bych ti mohl vadit, protože jsem úplně mimo.
- To si myslím. - Tak…
Kdyby Džong-su přiznal, že se opravdu zajímá o Si-an,
bylo by to obdivuhodné.
Ale nelíbí se mi, když mluví takhle nejasně.
I He-lin…
jsem chtěl dát jasně najevo, co cítím.
Tak jsem jí řekl, že se mi Si-an líbí víc.
Řekl jsem to jasně.
Nebo to také nebylo jasné?
Jenže takhle to neřekl.
Řekl: „Dnes jsem vybral Si-an.
Ale užil jsem si to i s tebou.“
„Takže mezi námi…“
- Jo. - „Líbíte se mi obě.“
Myslím, že to jasné nebylo.
Docela jasně to řekl Hje-džin.
Ale s He-lin to tak jasné nebylo.
Nebo chtěl možná sdělit, proč si vybral Si-an.
Ale pak už mluvil zmateně.
- Protože byl mimo. - Ano.
Možná ta slova nic neznamenala?
Tak jo, lidi. Chtít se o někoho starat a mít o někoho starost.
To je totéž, ne?
Je to totéž.
- Ta slova… - Ano?
Vymyslel si je v ten moment.
„Vymyslel!“
- Jo, taky myslím. - Fakt?
Jak mluvil dál, improvizoval.
- „Improvizoval.“ - Vážně.
- Ujelo mu to. - Jo.
- Ta slova nemusíme analyzovat. - Jo.
Pokud to mám říct jinak,
je to jako ptát se na rozdíl
mezi mít někoho rád a mít na někoho zálusk.
Je to podobné.
Proč to Džong-su udělal?
Ale pokud všechny ženy říkají…
Znamená to, že je opravdu mate.
Jenže to vypadá,
že být milý a starostlivý je součástí jeho povahy.
- Proč ho pořád obhajuješ? - O to nejde.
- Vy se znáte? - Ne.
Vážně se znáte?
Ale pokud to řekly všechny, musí být k ostatním vážně milý.
Musí být vážně milý.
RÁJ LEE SI-AN A JUK DŽUN-SEO
Tak můžu spát tady?
Ne, vyspíme se tady spolu.
Budeme spát spolu.
Dobře.
Nebudu si fénovat vlasy.
Nenašels fén?
Ne, v pohodě.
V pohodě. Lehni si.
Je to fuk. Uschnutí na vzduchu je taky fajn.
Dobře.
V jedné posteli?
- Co? - Cože?
- Není to poprvé? - Fakt?
Jsou v jedné posteli?
Pyžamo s myšákem Mickeym.
Je to mé mistrovské dílo.
Poprvé ležím v tak velké posteli.
Já taky.
- Fakt? - Jo.
- Jsi opilý? - Ne.
- Jsi v pohodě? - Co?
Jsi v pohodě?
Já jo. A ty?
- Já? - Jo.
Měla jsem asi tři skleničky.
- Tři? - Jo.
Proč jsi předtím brečela?
Pověz mi to.
Cože?
Proč jsi brečela?
- Předtím? - Bylas smutná? Z té situace?
Je to prostě složité.
Protože…
Jediný člověk, kterému jsem se otevřela, jsi ty.
Jo.
- Co se děje? - Co?
Cože?
- Je půl druhé ráno. - Aha.
Letí to, co?
Páni, už je půl druhé ráno.
Ale jsem rád, že jsem přijel.
Letmo jsem nahlédl do tvých skutečných pocitů.
Jo, to je fakt.
A když je znám,
vím lépe, co bych měl udělat.
Jo.
Nebudu na tvé pocity brát ohled.
Udělám, co budu chtít.
Nemusíš mi nic potvrzovat.
Zajímavé je,
že jsme spolu mluvili tak málo.
- Jo. - Ale…
I když to bylo tak málo,
mám pocit, že chápu, co cítím.
Jo.
Já taky.
Cítím k tobě totéž.
- Fakt? - Jo.
Znervóznil jsem tě někdy?
Teď?
- Co to děláš? - Co?
Co to děláš? Proč se tak vrtíš?
Vrtíš se.
- Co se děje? - Co?
- On ji objal? - Objal ji.
Asi ano.
Jen ji takhle objal.
Ano.
- Objal ji, že? - Ano.
Jít spát je docela škoda, ne?
Jo, možná bychom mohli probrat ještě něco.
Jít takhle spát je trochu zklamání.
Překlad titulků: Tereza Nesvačilová