În episoadele anterioare...
E o autobiografie. Memoriile diavolului.
Poate că nu doar povestea trecutul, ci prevestea viitorul.
- Al cui viitor ? - Al tău.
Rănile au fost făcute parcă de gheara vreunui animal.
Îmi poți descrie ce s-a întâmplat la Hanul Marinarilor ?
Nu-mi amintesc.
- El cine era ? - Aveai de gând...
- Să mă mărit cu el ? - Da.
- Și acum trebuie să-l iubesc ? - Asta tu decizi.
- Unii se uită indignați. - Nu te deranjează ?
Lasă-i să se holbeze.
- Corsetul îmi face trupul mai frumos ? - Da.
Verișoara mea vine să mă viziteze. E o fată simplă, de la țară.
Verișoara ta ! Ce frumos !
- Cine e norocoasa doamnă ? - O cunoști. Dna Poole.
Da, prietena noastră clarvăzătoare ! Să fii prudent.
Nu mai avem copii pe care să-i omori.
- Referitor la soția mea... - Ai să divorțezi ?
- Asta e imposibil. - Îți apreciez sinceritatea, Malcolm.
E întotdeauna bine să ai ce să ochești.
Și chiar nu crezi în "Ceruri" ?
Răspundem doar în fața celorlalți.
E o răspundere profundă.
Pregătesc eu farmecele pentru noaptea asta.
- Știi ce să-mi aduci ? - Da.
Să nu mă dezamăgești iar, fato.
O să-nțelegeți că mi-e greu să accept
că sunt obiectul unei căutări eterne din partea Satanei !
Mamă ! Părul ei.
Îmi dai voie ?
Fiica mea...
Nu !
POVEȘTI DE GROAZĂ
Știu cum e un asediu. Am trecut prin asta.
Îi ataci pe dușmani când sunt mai liniștiți,
când pregătesc cina sau își hrănesc copiii.
Îi prinzi adunați într-un singur loc, îi împresori
și-i ataci cu toate armele pe care le ai
până sunt morți toți !
- Când ai luat parte la un asediu ? - În războaiele cu indienii.
Am fost promovat într-o unitate de cavalerie
care avea ca scop anihilarea apașilor.
Oricum ai spune-o, despre asta era vorba.
Ne aflam în sudul teritoriului Arizona
și era un mic trib pe care trebuia să-l trimitem în rezervație
sau să-l omorâm, nu conta. Aveau sălașul săpat într-o faleză.
Ne-am apropiat noaptea, cu copitele cailor înfășurate în pânză de sac.
I-am înconjurat foarte încet. Ne-a luat ore să ne ocupăm pozițiile.
Unii dintre noi, norocoșii care vorbeau Chiricahua, ne-am infiltrat în sat.
Stăteam în întuneric la 7 m de ei,
în timp ce ei vorbeau, fumau și pregăteau cina.
Habar nu aveau. Se credeau în siguranță.
Subestimaseră cruzimea dușmanului.
- Vi se pare familiar ? - Ce s-a întâmplat ?
La sunetul goarnei, am atacat. N-am discutat. N-am negociat.
Echipa mea a lucrat din interior. N-au avut unde să fugă.
În 15 minute, tribul acela n-a mai existat. Au fost șterși din istorie.
Nu putem permite să fim infiltrați și împresurați. Ne apărăm "faleza".
- Și știm ce vor. - Da. Asta știm.
- Dacă am ști și de ce... - Fac un fetiș.
- Ce-i asta ? - O păpușă voodoo.
Ceva foarte asemănător. "Cele care vin noaptea" pun preț pe simulacre.
Lucruri care iau înfățișarea altor lucruri...
Ca să le poată face farmece mai ușor.
Părul tău... Deci au luat lucrul pentru care au venit !
- Absolut. - Cunosc acest fel de totemuri.
Să ai carnea dușmanului e cel mai important lucru.
Dacă o consumi... îi iei puterea.
Ce știm despre creaturile astea ?
În timpul zilei, suntem în siguranță. Se pot transforma doar noaptea.
- Cum ne apărăm ? - Există descântece pentru gonirea lor.
Și ritualuri.
Și încuietori zdravene și o grămadă de arme.
Fiecare armă pe care o avem, fiecare superstiție, fiecare ritual.
Ne apărăm "faleza".
- Îmi pare rău... - Ce este ?
Au fost aici. Nu, n-au fost. Nu-mi mai dau seama !
Liniștește-te. Ești în siguranță.
Am crezut că le văd. Dar nu erau acolo.
Nu-mi mai pot da seama dacă sunt adevărate sau doar în capul meu.
Nu mai pot trăi așa. Dar acum sunt în rugăciunile mele.
- E în ordine. Ești în siguranță aici. - În siguranță ?
Mai bine înnebuneam.
Doctorii ar fi putut să mă încuie și să taie nebunia din rădăcină.
Orice, ca să-i pună capăt. Știi adevărata cale spre libertate ?
- Îți deschizi orice venă. - Asta nu poți să faci.
Nu. Dumnezeu are un plan.
- Pot să dorm aici în noaptea asta ? - Desigur.
- Mă crezi ridicolă, știu. - Nici pomeneală.
Știu ce înseamnă să-ți fie frică de întuneric.
Canapeaua e destul de comodă. O să-mi fie bine.
Te rugai.
Obiceiuri vechi.
Nu mă minți. Știu că tu crezi în Cuvântul Domnului.
Eu cred că noi facem din noi cine suntem. Sângele e pe mâinile noastre.
- Nu pe ale Domnului. - Tu te-ai făcut cine ești ?
Prima dată când am luat o armă
și am decis că viața mea e mai importantă decât a oricărui altcuiva.
De-acolo, nu mai e cale de întoarcere.
Ești sigur că asta n-a fost parte din planul Lui ?
Tu n-ai ucis pe nimeni. Să-mi vorbești atunci.
Orice ai făcut, orice om ai fi făcut din tine,
eu te accept. Nu suntem împreună întâmplător.
- E planul Domnului ? - Da.
Trebuie să dormi.
- Putem lăsa lumânările aprinse ? - Toată noaptea.
Ajunge ! Ți-am suportat eschivările prea multă vreme !
Să nu crezi că nu pot să-ți văd în inima neagră
urzelile în cel mai mic amănunt.
Atunci, fă ce vrei ! Eu am terminat.
Dă buzna sus, ca monstrul păgân ce ești,
și urmările să cadă pe capul tău ! Eu nu te pot opri.
Așa e. Orice putere ai avut asupra mea
în clipa bestialei mele creații a dispărut.
Atunci ai avut o putere, Frankenstein.
Dacă ai fi folosit-o cu bunătate, acum am fi vorbit cu totul altfel.
Am să o văd.
Atunci, du-te. Știi drumul.
- Ce i-ai spus despre mine ? - Nu mai multe decât știi.
Crede că ai fost logodnicul ei
înainte de "accidentul" care a lăsat-o fără memorie.
Și... în ce culori m-ai zugrăvit ?
Cum ai conturat povestea noastră de dragoste ?
Nu i-am spus nimic. M-am gândit că e mai bine să improvizezi tu.
Și ea ce-a spus când i-ai vorbit despre mine ?
A întrebat dacă te iubea. Am spus că nu știu.
A întrebat dacă trebuie să te iubească acum. I-am spus că de ea depinde.
M-am înșelat ?
Nu. Trebuie să țină la mine de bunăvoie.
- A spus ceva despre chipul meu ? - La ce mod ?
Cât sadism, chiar și acum...
Știe că arăți altfel decât ea sau decât mine. Pe altcineva n-a văzut.
Dac-ai venit să-i faci curte, îți urez noroc.
Și mi-aș dori ca ea și tu să dispăreți din viața mea
ca și cum n-ați fi existat.
- Măcar o dată suntem de acord. - Atunci, așa să fie.
Vere !
- Dle Clare. Bună seara ! - Dră Lily...
L-am adus pe dl Clare să te distreze puțin.
Cred că te-ai plictisit de compania mea. Vă las.
- Nu poți rămâne, vere Victor ? - Am de lucru jos. O să mă întorc.
- Luați loc, domnule. - Mulțumesc.
Poți să-mi spui John, dacă vrei. Ce rochie frumoasă !
Poftim ? Da. Victor a ales-o.
- Și îți place ? - Da. Victor a ales-o.
- Te uiți la fața mea. - N-am vrut. Nu mă pot abține.
O privire binevoitoare poate găsi frumos orice dorește.
N-am vrut să fiu prea îndrăzneț. Îmi pare rău.
Povestea noastră e cu totul ieșită din comun.
Odinioară, am fost prieteni, iar prietenia noastră a crescut.
- Mi-a spus Victor. - Să-ți spun eu. Am fost acolo !
Într-o seară, ne plimbam prin sat,
și-n fața cârciumii, am dat peste niște oameni beți.
M-au văzut cu tine, au râs, au arătat cu degetul
și-au zis: "Cum poate fi cineva ca ea cu cineva ca el ?"
Și ce ai făcut ?
Mai important e ce ai făcut tu. Mi-ai luat mâna și ai ținut-o.
Și te-ai uitat la ei.
Apoi, ai ridicat mâna mea la buze... și ai ținut-o acolo.
- Nu-mi amintesc. - Și totuși, s-a întâmplat.
Altcuiva. Nu vreau să-ți provoc durere.
Să-ncepem prin a fi prieteni, dle Clare. Mai mult de-atât, nu pot.
Înțeleg.
Dl Chandler ?
Cine întreabă ?
Inspector Bartholomew Rusk, Scotland Yard.
Aș dori să schimbăm câteva cuvinte, dacă-mi permiți.
Îți permit.
Poate că biroul meu ar fi mai comod ?
Pentru cine ?
Pe aici.
- Dră Ives... - Doctore !
Ți-o prezint pe dra Lily Frankenstein.
E o mare plăcere, domnișoară. Vărul tău mi-a spus multe despre tine.
Încântată, dră Ives.
De ce are cel mai mult nevoie un bun țintaș ?
- De gloanțe. - M-am lăsat de teatru.
- De ce ? - Nu mi se potrivea.
Da... Nu pari prea potrivit pentru luminile rampei.
- Însă abia ne-am cunoscut. - Într-adevăr.
E de mirare cum îți duci zilele... fără o slujbă.
Mai fac una, alta.
Am pierdut-o în Transvaal. Un țintaș bur. Cu o carabină, cred.
Nu foloseau arme cu țeavă lungă. Petreceau foarte mult timp în șa.
- Cam ca pieile tale roșii, nu ? - Serios ?
Dată fiind fosta ta ocupație, cred că te pricepi la arme.
Doar la cele de recuzită. De fapt, nu țintesc prea bine.
- În spectacol, foloseam alice. - Astea nu sunt alice.
Și nu sunt în spectacol.
- Ai locuit la Hanul Marinarilor. - Da ?
Te-ai înscris în registru pe 25 septembrie anul trecut.
Probabil.
- Unde locuiești acum ? - În altă parte.
Ai auzit de recentele întâmplări nefericite de la han ?
Nu.
- Nu citești ziarele ? - Nu.
- S-au comis niște crime. - Da ?
- Multe. - Păcat.
Despre toți clienții de atunci ai hanului știm ce e de știut,
în afară de o anume Brona Croft și un anume Ethan Chandler.
- Și ? - Și... Sunt obligat să întreb.
- Și eu sunt obligat să răspund ? - Nu ești arestat.
- Sunt liber să plec ? - Oricând vrei.
Am avut tot felul de belele în Londra. Au început în septembrie, anul trecut.
Adevărat ?
Conform scriptelor vămii,
atunci ai sosit tu, cu spectacolul din Vestul Sălbatic.
- Pe 3 septembrie, mai exact. - Cu ce-ți pot fi de ajutor ?
Îmi poți spune de ce un american care pare să nu lucreze nicăieri,
fără domiciliu și foarte priceput la arme de foc
cumpără muniție...
- E ilegal ? - Câtuși de puțin.
- Victimele au fost împușcate ? - Niciuna.
Atunci, nu prea știu de ce sunt aici, dle inspector Rusk.
Pentru că... ești un mister.
- Și ție nu-ți plac misterele. - Îmi place ordinea.
Și să merg pe străzi liniștite.
Și mie, la fel.
La Hanul Marinarilor a fost ceva diferit. A existat un supraviețuitor.
Înseamnă că ți-e de folos.
Cei care au fost acolo nu prea par să aibă memoria bună.
- Locul acela merită uitat. - Nu și pentru mine.
- Cum te cheamă ? - Știi cum mă cheamă.
Îți știu numele de scenă. Le-am trimis telegrame confraților mei americani,
cerând informații asupra lui "Ethan Chandler", cu rezultate insignifiante.
Am documente asupra unui fermier din Iowa, a unui cultivator de bumbac
din Louisiana și-a unui farmacist din New York.
- Toți, lipsiți de mister. - Cât de frustrant pentru tine...
- Numai temporar. - Cum n-am nimic să-ți spun...
Desigur. Te superi dacă fac câțiva pași cu tine ?
- Cu slujba asta, nu iau destul aer. - Plăcerea e a mea.
- A fost foarte generos. - Da, doctorul e un om bun.
Cred că asta face parte din meserie.
Ai de gând să rămâi la Londra ?
- Cât timp va dori. - Cât timp mă va accepta aici.
E o schimbare față de viața la țară.
Și cum ți se pare Londra, Lily ?
Vremea te pune la încercare, însă freamătul e palpabil.
Sunt multe de explorat aici. Ai văzut mult din oraș ?
- Doar atracțiile turistice. - E foarte zgomotos. Am spus o prostie.
Ai dreptate ! Zarva nu contenește niciodată.
- Cred că ajunge. - Îmi pare rău... E distractiv.
Așa este. O să vă rog să mă scuzați. Trebuie să fiu undeva.
Sper să te vedem curând la Grandage Place, doctore. Îți simțim lipsa.
Desigur.
A fost o mare plăcere, Lily. Sper să ne mai vedem.
- Ești foarte frumoasă. - Mulțumesc. Și tu, la fel.
Și mulțumesc pentru rochie.
Data viitoare, ne ducem singure. Cred că domnul doctor era foarte rușinat.
- Vă urez o zi bună. - Dră Ives...
- M-am descurcat bine, Victor ? - Ai fost perfectă.
Nu e niciodată cum crezi că va fi.
Ne-am așteptat la o confruntare armată în toată regula,
dar burii aveau alte gânduri.
Noi eram în formațiile noastre, în uniformele stacojii,
în timp ce ei erau o forță de gherilă care lovea când voia.
N-am văzut călăreți mai buni. Ca indienii sioux din țara ta.
- Am citit despre ei. - Accentul tău nu e din Est.
- Ești din Vest ? - Ai fost în America ?
Am ureche bună.
Dă bine la doamne. Cui nu-i place un cowboy ?
- Sau un soldat. - Presupun.
Ministerul vostru de război nu m-a prea ajutat cu documentele.
Presupun că e prea ocupat să invadeze Haiti și să omoare piei-roșii.
- Dar n-am să mă las. - Așa să faci.
A fost o plăcere, dle inspector. Dar am cumpărături de făcut. Scuză-mă.
Desigur.
Ai grijă, dle Chandler !
Cu gloanțele.
Domnule inspector...
Scuzați-mă...
Mulțumesc.
- Dle Clare ! - Dră Ives.
Știi că porți numele unui poet decedat ?
Da. Îți place poezia ?
Tuturor oamenilor triști le place poezia. Cei fericiți preferă cântecele.
Am fost mereu mișcat de povestea lui John Clare.
Se pare că avea doar 1,50 m, fiind deci considerat ciudat.
Poate că datorită acestui lucru a avut o afinitate pentru cei respinși,
cei neiubiți, animalele urâte, lucrurile stricate...
"Exist, deși ce sunt nimeni nu știe și nimănui nu-i pasă."
"Prietenii se leapădă de mine ca de o amintire pierdută."
"Sunt singurul ce-mi știe jalea, ce bântuie un suflet care nu mai vede."
"Ca umbrele în zvârcolirile înăbușite ale dragostei."
"Cu toate acestea, ființez. Trăiesc ca aburii în aer risipiți."
"Tânjesc după tărâmuri necălcate de vreun om."
"Un loc în care o femeie n-a zâmbit și nici n-a plâns vreodat'."
"Acolo eu să stau cu Domnul Creatorul meu,"
"Să dorm, cum dulce somn dormeam în fragedă pruncie,"
"nestingherind pe nimeni, nestingherit unde pun capul."
"Iarbă sub mine... Deasupra, coviltirul cerului."
Mă întreb dacă a găsit vreodată locul său liniștit, cu Domnul.
Poezia îmi spune că da. Cum îl vei găsi și tu, într-o bună zi.
- Pacea... - Acesta e scopul religiei ?
Nu este ?
Poate fi găsită în cele mai mărunte detalii. Atingerea blândă a unei mâini.
Am văzut asta mai devreme. Am luat cafeaua cu un prieten.
E îndrăgostit, deși nu știu dacă el știe asta.
Dar ea i-a atins mâna.
Și am văzut pe fața lui ceva ce n-am mai văzut niciodată.
Un fel de pace, oricum.
De cea mai crudă speță. Atingerea aceea e letală.
Îți lasă inima la cheremul altuia. Ești atât de vulnerabil...
Toți suntem stângaci în dragoste. La mine, a dat întotdeauna greș.
Când mi-am deschis sufletul dragostei, în trecut, am rămas cu răni definitive.
Consecințele sunt prea grave.
Și care-i recompensa noastră, a celor care nu putem naviga pe marea asta ?
Și cum am putea naviga pe ape care ne sunt atât de străine ?
Am cunoscut o femeie recent. Dar nu știu cum să mă port.
- Exact așa cum ești. - Sau dimpotrivă.
Sunt atât de stângaci, dră Ives... Pot recita versuri la nesfârșit,
dar nu-i pot lua mâna în mâna asta atât de palidă și de urâtă.
Toate stratagemele bătăliei îmi sunt necunoscute.
Când să râd, cum să râd.
Cum să mă ridic și să mă așez, să mă înclin și să dansez.
Aici măcar pot să te ajut.
S-o vezi pe femeia aceea în mine, dle Clare, și urmează-ți inima.
E blestemul clasei mele. Am fost învățată de foarte mică să dansez.
- Nu. Te rog ! Nu pot. - Haide !
Nu.
Dle Clare, marea te așteaptă. Ridică ancora !
Încearcă să nu te uiți la picioare. Urmează-mă ușurel, instinctiv.
Unu, doi, trei...
Îmi pare rău, dar consider că nu se cuvine ! Sunt frate și soră !
Am găsit, în sfârșit, ceva care te șochează !
Dacă mi-ar fi cu putință să roșesc, aș fi ca un măr copt.
- Dumnezeule, nu se poate ! - Te cunosc.
- Nu cred. - Ba da. Stai așa.
Asta-i vulpoaica de care v-am povestit.
- Din Belgravia ! - Scuzați-ne.
Stai, prietene. Asta e ciudățenia pricăjită care mi-a luat 40 de lire.
Cât de surprins am fost ! Nu-i așa, inimioară ?
Ia mâna de pe mine.
Poate că ție-ți plac lucrurile de acest fel, prietene.
E doar un mit. De fapt, nisipurile mișcătoare nu te pot înghiți.
Te zbați și ești prins ca în capcană. Dar numai o vreme.
E la fel ca în dragoste ! E mai bine să nu te zbați.
Pot spune cu mâna pe inimă că n-am mai cunoscut o femeie ca tine.
N-ai idee.
Ești o gură de aer proaspăt, într-o viață complicată.
Să sperăm că o putem simplifica într-o bună zi.
Coniacul tău.
Te-a înțepat inelul meu ! Îmi pare rău. E o bijuterie ridicolă.
Flecuștețe care țin de vanitate. Ce spuneai, dragul meu ?
- Sunt blestemat ! - Nu mă-ndoiesc de asta.
Dle Chandler, mă uluiești. Mă aștept mereu să fii de-o masculinitate atroce,
și tu-mi vii cu perle ale spiritului !
Mă inspiri, dle Lyle. Deci care-i blestemul în seara asta ?
Uită-te. Firul narațiunii continuă nestingherit,
fără înflorituri dickensiene ori glumițe în stilul Thackeray.
Și, pe urmă, dau peste o sintagmă repetată în mai multe limbi,
aparent la întâmplare, ca o repetiție poetică ce nu se potrivește aici.
- Sunt uluit. - Ce este ?
Uite-o în greacă. "O Lykos Tou Theo".
Și în latină. "Lupus Dei".
- Câinele Domnului. - Sau ceva foarte asemănător.
Sir Malcolm va trebui să ne ajute cu araba.
Nu suport repetițiile rămase în aer. E ca o poezie care-și așteaptă rima.
Mă întristează. Dar îi vom da de capăt, dle Chandler. Cum suntem noi ?
- N-am idee. - Tenace.
Ne vom ține după pradă până ce el sau ea va fi în mâinile noastre.
Câinele Domnului...
Am împrumutat niște haine de la tine.
- De ce faci asta ? - De ce sunt ceea ce sunt ?
- Tu nu asta ești. - Preferi ciudățenia.
E mai "picant" pentru tine, nu-i așa ?
Din clipa în care m-am născut, n-am fost așa cum trebuia să fiu.
Nimeni n-a spus o vorbă despre asta. Părinții m-au ignorat cât au putut.
Așa că am venit la Londra și am creat-o pe Angelique,
neavând altă meserie de ales decât vânzarea trupului,
și nici altă soluție decât degradarea și ridicolul.
- Tu ai trăit vreodată asta ? - Nu.
Ai dus o viață fermecată. Nu suntem toți atât de norocoși. Sau de normali.
Crezi că nu înțeleg cum este să fii altfel ?
Am obosit, Dorian. Lupt de atâta vreme...
Nu lupți singură... Angelique.
Și dacă aș alege să mă îmbrac mereu astfel ? Ai mai ține la mine atunci ?
Eu țin la cine ești, nu la veșmintele tale.
Repede !
- Îmi pare rău, dnă Poole. - Nu trebuie să-ți pară.
- Nu știu ce m-a apucat. - Cred că Wagner e de vină.
Nu... Nu e asta.
- Trebuie să fiu cu tine ! - Da !
- Lily ? Ce este ? - Furtuna...
E în ordine. Nu-ți face griji. Ești în siguranță.
Mulțumesc, Victor. Sunt atât de caraghioasă...