În episodul anterior...
Cuvintele mi-au venit dintr-un instinct animalic.
- Nici nu știu ce am spus. - Le cunoșteai.
- Ce sunt ? - Cele care vin noaptea. Vrăjitoare.
De ce te interesează dra Ives ?
Cățeaua aia nu e treaba ta ! Las-o să urmeze dâra până la mine.
Unde o să-mi găsesc liniștea ? Nici măcar rugăciunile nu-mi sunt sigure !
De ce anume o apărăm ?
Nu mă puteți ajuta ! E o bătălie pe care trebuie s-o duc singură.
Vechea mea prietenă, dra Ives, n-o să-mi scape. Stăpânul va avea trofeul.
- Crezi că trecutul se poate întoarce ? - Sora mea ! Salvează-mă !
- Nu ne părăsește. E esența noastră. - Atunci, Dumnezeu să ne ajute.
POVEȘTI DE GROAZĂ
- Ce-i asta ? - Nu te privește.
Lasă-mă să te ajut. Spune-mi ce se petrece.
- E ceva ce n-am spus nimănui. - Atunci, spune-mi mie.
Totul a început acum câțiva ani, departe de aici.
În landele din Ținutul de Apus. M-am dus să aflu cine sunt.
La o femeie cunoscută drept Moașa-Rea din Ballentree Moor.
A fost prima vrăjitoare pe care am cunoscut-o.
Acum, poți să te miști.
- Vrei să-ți omor pruncul ? - Ce ? Nu.
Vrei o licoare de dragoste ? Vrei să prinzi în mreje un bărbat ?
- Nu. - Atunci, friguri ? Bâlbâială ?
Durerea de încheieturi când te culci cu drăguțul sau îngenunchezi la icoană ?
Nu. Eu...
De ce ai venit ? Nu ești ca celelalte.
Nu. Nu sunt ca celelalte.
Nu sunt ca nicio alta. De-asta am venit.
Am o cicatrice pe spate. Spune-mi de unde o am !
- De unde să știu eu ? - Aici !
Intră aici, în mintea ta. Închide ochii.
Simte-mi șira spinării prin degetele mele.
Fă asta sau fă cale întoarsă. Du-ți crăpătura drăguță în altă parte.
Fă asta ! Îți spun !
Așa, fato ! Bine !
Ai o voință puternică și ești agilă. Ca scorpionul.
Pipăie-mi craniul cu ghearele. Da...
În spatele ochilor mei îmi simți oasele din șira spinării.
Da...
Acum, simte-mi, prin piele, trecutul, durerea.
- Da ! - Ce simți ?
O femeie. Unghiile ei pe spatele tău...
- Nu unghiile... Mai fierbinte, încins. - Da.
Arzând... Îmi arde pielea !
Un fier de însemnat vitele.
Acum poți să intri. Să lași dincolo de ușă tot ce ai fost până acum.
Tot ce ești, adu cu tine.
Spală-ți aia de pe față. Te face să arăți ca un animal.
Știu că ai fost cu bărbat, așa că ești mai aproape de fiare decât de îngeri.
Ce cauți în landă ? Nimeni nu se abate pe-aici decât ca să-mi ceară ceva.
Doar dacă ești braconier, ceea ce nu pari.
Am venit să vorbesc cu tine.
Poți să șezi.
Chiar și acolo de unde vin am auzit de tine.
- Sunt vestită. I-auzi ! - Lumea zice că ai puteri.
Cum mi se spune acolo de unde vii ?
- Moașa-Rea din Ballentree Moor. - Știi de ce mi se zice așa ?
Fiindcă la mine vin fetele care vor să-și omoare pruncul din pântec.
Eu îl tai și-l scot. Moașa-Rea. Frumos nume, nu crezi ?
Nu mi se pare.
Localnicii vin la mine numai când nu se pot duce în altă parte.
Mă urăsc pentru ce fac. Însă vin.
Pentru una, pentru alta... Pentru ce-i doare, fato.
Numele meu e Vanessa Ives.
Nu ne facem curte. N-am nevoie de numele tău.
Am venit deoarece cred că tu poți să-mi spui de ce sunt așa cum sunt.
- Și cum ești ? - Blestemată.
Cred că sunt blestemată să văd lucruri care nu sunt de pe lumea asta.
Am o prietenă, Mina, care mi-a cerut ajutorul, în mintea mea.
Am văzut-o, dar nu era acolo.
- Are nevoie de ajutorul meu. - Atunci, du-te la un polițai.
Despre asta, noi două n-avem ce vorbi.
Dacă vrei o alifie pentru durerea de inimă, pot să-ți dau.
Dacă vrei ierburi pentru durerea de gută, îți dau.
Dacă vrei să-ți otrăvești frățiorul, îți dau otravă
și râd în timp ce fac asta.
Dar, dacă tu crezi că ești atinsă de demon, mai bine ieși pe ușă.
Fiindcă tot ce-ți pot da e cunoaștere, pe care nu e bine s-o ai.
Cine te-a înfierat ? Cine ți-a făcut asta ?
Un om pe care l-ai iubit.
În care ai avut încredere. Un om pe care l-ai sărutat odată...
O femeie. O soră ? Sora ta !
Dacă am dreptate, lasă-mă să rămân.
- Vrei să înveți. - Da.
- Totul ? - Da.
- Nu ți-e teamă ? - Nu.
- De ce vrei să înveți meșteșugul ? - Ca să aflu ce sunt.
- Și dacă nu-ți va plăcea răspunsul ? - E mai bine să știu.
Nu chiar. Uită-te la ele. Ce-ți spun ?
Nimic.
Am zis să te uiți la ele !
- Cum o cheamă pe prietena ta ? - Mina.
- Ai sărutat-o ? - Da.
- Ai încredere în ea ? - Da.
- Ți-ar face rău ? - Niciodată.
Simte-i buzele acum. Simte-o !
Acum, pune mâna deasupra cărților. Așa. Doar degetele.
Acum, lasă-le să se miște. Și crede.
- Ce fac acum ? - Ai să știi.
- O întorc ? - Nu e nevoie.
E tocană în ceaun. Poți să dormi pe canapea.
Să dai în cărțile de tarot e un dar.
Când vei cunoaște Arcana, vei putea auzi în ureche ecourile timpului.
- Și înțelesul ? - Îl vei învăța.
- Nu sunt întotdeauna ceea ce par. - Cartea Diavolului ?
Nu e mereu demonul din iad sau cel care-ți retează gâtul în toiul nopții.
Poate să însemne și altceva. Spune-mi ce anume.
- Răul ? - Străduiește-te mai mult !
Un iubit întunecat care se apropie, aducând cu sine teroare.
Irezistibil. E parte din tine, dar nu este.
Șoapta a ceva înspăimântător și frumos.
Mai degrabă.
Mătrăgună. Folosită ca să dai afară copilul mort în pântec.
Și aduce spaime în somn în măsura potrivită.
Măselariță. Zisă și zârnă. Ține-o minte.
- Te-ai născut cu darul ? - Eu am învățat. Tu te-ai născut cu el.
- De unde știi ? - Îți văd durerea, fato.
Ai fost mereu cum ești acum. Încă din pruncie.
Știi asta. Vino, avem treabă. Femeia bătrână și singură muncește din greu.
Țăranii mă plătesc puțin. Naiba să-i ia ! Sunt mai răi decât vitele.
Frânge-i gâtul !
Pune-le pe raft, lângă cele asemenea. Măselarița să fie toată la un loc.
Vorbește-mi despre mama ta. Nu. Am să-ți vorbesc eu. E moartă.
Dar semăna foarte mult cu tine. Cu o voință puternică. Nestăpânită.
- Cu alții se culca, nu cu tatăl tău. - Da.
I-ai văzut ? Pe mama ta, cu acești bărbați ? Îți plăcea să te uiți ?
- Nu. - Ba da.
Micul tău secret ți-a dat putere, nu ?
Ești în primejdie. Știi asta.
Aduci primejdie și aici, dar eu sunt bătrână.
Pentru mine, asta dă savoare ultimelor zile, dar pentru tine...
Dă-mi sarea de acolo.
- Trebuie să înveți să te aperi. - De cine ?
- Sunt legiuni. - Legiuni de ce ?
Au atâtea nume, încât aș muri înainte să le termin de rostit.
- Începe cu câteva ! - Uite ochii mamei tale...
- Încetează ! - Dar nu și când a murit.
Privirea ei era altfel în clipa aia, nu-i așa ?
- Ești o femeie îngrozitoare. - Dar nu atât de mult ca tine.
Am știut de această primejdie din clipa în care te-am simțit.
Am vrut să țip și să zăvorăsc ușa.
Să mă ghemuiesc în pat și să dorm în neștire. Dar tu te-ai apropiat.
Ți-am simțit fiecare pas în landă. Și ele te-au simțit.
Vor fi aici în curând. Te-am simțit apropiindu-te de ușa mea.
Te-am simțit acolo.
"Degetul mare, când îmi coace ceva rău, se îndreaptă încoace."
Fata pe care ai sărutat-o. Mina. Cum ar trebui s-o ajuți ?
Nu știu. Dar mi-a apărut cu un motiv.
- Totul are un temei, nu ? - Asta, da.
- Ai s-o salvezi ? - Da.
Rămâi aici. Să nu te miști de pe scaunul ăla ! Ai auzit ?
- Soră ! - Soră !
- Ce-ți face spatele ? - Rănile vechi nu dor.
- Nu ? Trimite-o afară. - Nu mă simt generoasă.
Nu te-ai simțit niciodată.
Mă bucur că îți amintești încă vechea limbă.
O dată auzită, niciodată uitată.
Însă ești foarte bătrână. Nu începe să te lase mintea ?
- Tu ești tânără ca întotdeauna. - Da. Cam de asta e vorba aici.
Ți-ai dat sufletul pentru asta, sunt sigură. Și încă trăiești ?
Cum vorbești, soră... Ca un cartof vorbitor. Nu te schimbi niciodată.
Desigur, doar în toate felurile esențiale.
Trimite-o afară. Nu fi încăpățânată.
Ai încă destulă carne pe tine ca să am ce arde.
De ce o vrei atât de aprig ?
Pentru că ea e cea pe care Stăpânul o vrea mai presus de toate.
După cum cred că ai simțit, bătrâno. Adu-mi-o !
Nu poți trece de pietre. Știm amândouă asta. Stai acolo până putrezești !
Atunci, vino tu la mine.
Sărută-mă, soră, ca în timpurile de odinioară.
Când eram un sobor de surori, încolăcite împreună, ca năpârcile.
Ca năpârcile în nisipurile Egiptului, ca uliii peste Golgota,
ca toate lucrurile care, împreună, găsesc puterea de parcă ar fi unul.
Așa cum era înainte, când și tu erai tânără
și zâmbeai și aveai visuri mari.
Vino, soră. Îmbrățișează-mă. Stăpânul te așteaptă.
Te va săruta și te va îmbrățișa strâns,
învăluindu-ți trupul ca un amant.
Nu !
- Se irosește cu tine. Dă-mi-o ! - Nu ai putere în cerc.
Nu o poți proteja pe veci. Cât ai să mai reziști ?
Oasele tale sunt fragile. Chiar vrei să fie ultima ta bătălie ?
E singura bătălie.
- Totemurile mele. Pentru protecție. - Au putere ?
Da. Însă nu-mi amintesc care anume.
Frumos, nu-i așa ?
Trebuie să ne pregătim pentru bătălie.
Când va veni, vine tumultuos și până la capăt.
Prea multă sare.
- Cine erau ? - Cine ?
Știi la cine mă refer.
Cele care vin noaptea. Vrăjitoare.
Sora mea. Soborul meu de odinioară.
Prin părțile astea, departe de oraș, departe de toate lucrurile,
învățăm ce se știa pe când vechii zei încă umblau pe Pământ.
Pe atunci umblam ziua, eram inofensive, ne pricepeam la ierburi, la vindecări.
Și pe urmă ?
Sora mea a luat-o pe o altă cale. Soborul a urmat-o. Eu, nu.
Așa că m-au surghiunit, m-au înfierat ca trădătoare.
Au devenit "cele care umblă noaptea",
urmându-l pe diavol pentru ce le promite.
- Înșelătorul. Părintele bestiilor. - Ce le promite ?
Ce caută toată lumea ? Putere, tinerețe, frumusețe, dragoste.
Să fie împreună cu cele care cunosc meșteșugurile din miez de noapte.
Tu ai această pricepere. A lucrurilor secrete din miez de noapte.
Nu te frământa, copilă. Ele nu pot trece de pietre.
Doar oamenii pe deplin oameni pot face asta.
Vrei să dai un prunc afară, nu-i așa ?
Ce ai pentru mine ?
Și mai ce ?
- Intră. Tu du-te sus. - Nu. Te ajut.
Adu prelata aia din colț și găleata de acolo.
Pe podea.
A fost pânză pe o corabie de demult. E ceruită, ca să reziste furtunilor.
Ridică-ți fusta și întinde-te.
- Ce vrei să fac eu ? - Să fii pregătită cu găleata.
Nu face gălăgie !
Gândește-te la asta data viitoare când îl mai lași să-ți bage mâna sub fustă.
Ce mă fac cu voi, fetelor ?
Uită-te în ochii mei. Uită-te la mine. Nu-ți feri privirea.
Dumnezeu iartă totul.
Bestii ! Tac numai când se hrănesc.
Potoliți-i !
Nu știi de cât timp încerc să pun mâna pe pământ.
Are un act de împroprietărire de la Cromwell însuși.
Știu la cine te referi.
Dragule, deții aproape tot ținutul. Cu siguranță o poți scoate de acolo.
După lege, nu. Am oferit de 10 ori cât face. Bătrâna vrăjitoare nu vrea.
Mare păcat... Un bărbat cu prestigiul tău
să nu-și poată paște vitele la râul pe care și-l dorește...
Pare un fel de slăbiciune. Nu admir asta.
Draga mea, un petic de pământ nu înseamnă nimic pentru noi.
Cât vezi cu ochii e proprietatea mea.
Cred că sunt o perfecționistă.
Nu are importanță. Mergem să călărim ?
Drepturile de pășunat nu înseamnă nimic dacă vitele mor.
Ce vrei să spui ?
E un fel de molimă. Veterinarii nu au habar ce este.
Am pierdut patru animale azi-noapte. Așa, comitatul va fi falit.
O să găsești tu o soluție. Dragul meu...
Dar să nu uiți că astfel de incantații sunt primejdioase
și că nu trebuie să vorbești fără rost limba diavolului.
Vorbirea asta să nu devină lesne auzită în gura ta.
Altfel, curând, nu va mai fi gura ta, ci a lui. Și va spune doar minciuni.
Căci el este Tatăl Minciunilor.
Dacă tu crezi în Dumnezeu, roagă-te cu toată credința.
Să vorbești limba diavolului doar dacă nu ai altă cale. Dar nu uita...
Te va seduce și, cât ai clipi, numai asta vei putea vorbi.
Așa se preface o vrăjitoare bună într-una care umblă noaptea.
Tătăneasă. Îi apără pe călători.
Cum ?
Opărită, apoi, zdrobită. Ascunsă în buzunarul stâng.
Le trimit pe fete la mine, dar, pentru ajutorul meu, mă disprețuiesc.
Așa e mereu cu cele care le scapă pe femei.
Cât sunt de bătrână, nu știu nimic. De ce urăsc oamenii ce nu e ca ei.
De ce se tem de ce nu știu. De ce se urăsc pe ei înșiși mai presus de toate.
Pentru că sunt slabi. Pentru că sunt bătrâni.
Pentru că sunt tot ce nu seamănă cu Dumnezeu.
Care dintre noi poate fi așa ? Suntem niște monștri toți, nu-i așa ?
Unii, poate, mai mult decât alții.
- Asta simți ? - Da.
Atunci, va fi adevărat cât timp vei simți asta.
Așază-te în genunchi.
Nu te rușina de dorințele tale.
Nu există plăcere sau degradare pe care să n-o savurez.
Înclină capul.
Mai mult.
Taci ! O să-ți spun eu când poți să vorbești.
Până atunci, ai să asculți. Mut.
Jucărie. Sclav.
Animal... Care se împreunează... Bărbat.
Ce ar spune vasalii tăi dacă te-ar vedea așa ? Înjosit, aservit ?
Ar râde ? Eu cred că da. Atât de slab...
Îți lași vitele să moară, îți lași moșia să moară,
în timp ce bătrâna aia râde de tine. O auzi cum râde ? Eu o aud.
Vecinii tăi sunt foarte superstițioși.
Arendașii care lucrează pământul sunt în rahat până la coate.
Însă pot fi conduși. Și ei pot îngenunchea.
Pentru asta s-au născut.
Urma să se întâmple, copilă. Mai devreme, mai târziu... Dar e acum.
N-am avut o viață fericită, însă a fost viața mea.
Lasă-mă să aduc un doctor, te rog !
Pentru boala asta nu există leac. Nici cu un chirurg, nici cu o fiertură.
- E boala unei vieți prea lungi. - Prostii ! Ești tare ca un pirat !
Atunci, dă-mi în cărți.
Ai dat deja.
Nu m-ai învățat tu că tarotul are mai multe înțelesuri ?
Nu te obrăznici. Dă-mi pipa.
- Vreau să rămâi aici. - Ce vrei să spui ?
Vreau să trăiești aici când eu n-o să mai fiu. Îți las pământul ție.
Nu pot.
N-am mai văzut o Vrăjitoare de Zi cu atâta putere. Cum ai s-o folosești ?
- Ajutând-o pe prietena mea, Mina. - O singură fată.
Ballentree Moor e un loc sărac, cu multe fete care au nevoie de ajutor.
Locul ăsta are nevoie de moașa lui "rea".
Vanessa.
Lucrături papistășești ?
Mai rău decât la Roma. Vorbesc de vrăjitorie.
Ce dovadă ai ?
Ce dovadă îți trebuie în plus față de molima vitelor ?
Tocmai turmele cu care vreau să traversez pământul cățelei.
Crezi că e pură întâmplare ? Dacă vitele mor, orașul moare.
- E o femeie malefică. - Și știi ce face acolo.
- Natura sacră a vieții... - Da.
Și mai trebuie oare să-ți amintesc
că slujba ta în parohie depinde întru totul de bunăvoința mea ?
Ca și slujbele locuitorilor din Ballentree.
- Ce mâncați, eu catadicsesc să vă dau. - Sir Geoffrey...
Să vii mâine-seară la tavernă. Avem de făcut lucrul Domnului.
Ești muierușca din preajma vrăjitoarei. Am auzit de tine.
Ea nu mi-a spus că ești atât de drăguță.
Răspunde-mi, fato !
Știi cine sunt ? Ăsta e pământul meu. Faci braconaj pe el.
Te-aș putea înfiera chiar aici. Noi facem astfel de lucruri.
Facem lucruri pe care nu ți le-ai putea imagina niciodată. Fato...
Liniște, fato...
Poate că o să te fac să țipi.
Țipă pentru mine !
Hai, "copilă" ! Țipă pentru mine !
Să nu te mai apropii de mine sau de ce-i al meu !
Îngerii să-l binecuvânteze pe lordul protector, dl Cromwell.
Mi-a dat acest pământ pe vecie.
Nici măcar mărețul și puternicul sir Geoffrey nu mi-l poate fura.
Cât timp există Parlamentul, grămada asta de bălegar e a mea.
Când spui că ți l-a dat...
Mie, fato. După a doua bătălie de la Newbury. Se retrăgea, fugind.
L-am adăpostit aici. Nu-mi plăceau regaliștii.
Nici lor nu le plăceau săracii sau femeile. Era un bărbat urât.
- Avea negi mari pe față. - În ce an a fost asta ?
Din câte îmi amintesc, 1644.
- Trebuie să mănânci. - Trebuie doar să mor.
Mi-a cam trecut sorocul, micul meu scorpion.
Te-ai gândit la ce am spus ? Să rămâi aici ?
Da.
Și ai hotărât să pleci la Londra, să-ți ajuți prietena ?
- Nu știu. Dar am să aștept. - Până mor ?
Da.
Nu știu dacă inima ta e bună sau e rea.
Dar trebuie să-ți arăt ceva.
Vezi cartea aia mare ? Cu glifa pe cotor ? Adu-mi-o.
Dintre toate textele, dintre toate farmecele, acesta e cel mai blestemat.
- Ce este ? - E interzis. E Poezia Morții.
Dacă vine ziua în care micul meu scorpion e zdrobit și înfrânt,
dacă Dumnezeu o părăsește cu desăvârșire, doar atunci o deschide.
Și, din ziua aceea, nu va mai fi niciodată la fel.
Se va fi îndepărtat de Dumnezeu pe veci.
Bietul animal... Dacă e prins în mlaștină, nu mai poate ieși.
Se zbate... Cu cât se zbate mai mult, cu atât mai repede se afundă.
Nu e nevoie decât de un pas greșit.
- Pentru noi toți. - Pentru noi toți.
Atunci, Domnul să ne pună teren sigur sub picioare până ajungem acasă.
Și mai bine... Să facă să știm când suntem acasă.
Acum, pune lucrul ăsta blestemat la locul lui și adu-mi cutia mea.
Și Dumnezeu ne spune în Levitic care e datoria noastră.
"Oricare om care e medium sau necromant"
"va fi omorât fără doar și poate."
"Va fi lapidat și sângele său asupra sa să cadă."
Să vă spun care e viitorul, flăcăi ?
Femeia aceea, neținută în frâu, duce la ruinarea mea.
Nu am de ales decât să închid conacul
și să găsesc pășune mai bună, spre răsărit.
- Ce se va întâmpla atunci, Jack ? - Vindem totul.
Și cine o să cumpere, Jack ?
Spencer ? Hugh Martin ? Gil Taylor ? Cine o să cumpere pământul vostru ?
Acest pământ mort, pe care nu paște nimic ?
Atunci, o să fiți chiar ca afurisiții de irlandezi.
Scoțând cartofi din pământ cu unghiile.
Murind de foame, cu pruncii dând ortul popii sub ochii voștri.
Umple-le halbele.
Așa că eu și preotul vostru vă întrebăm...
Ce facem când e o bătălie de dat ?
- Când țara noastră e invadată ? - Luptăm !
Luptăm ! Bărbați și femei demni de Devon ce suntem !
Am luptat cu vikingii, cu romanii și cu partizanii lui Cromwell, nu ?
O să găsești ceva pentru tine aici. După ce mor. Înțelegi ?
Luăm furcile, sapele și topoarele,
cum am făcut înainte, cum am învățat de la tații noștri,
și luptăm pentru ce e al nostru !
Beți, băieți !
Acum, du-te !
Ardeți-o pe vrăjitoare !
- Când ai să pleci ? - După aceea.
- N-o să mă prefac că nu-mi pare rău. - Pot să mă întorc.
N-ai s-o faci. Ești o fată egoistă. Ai citit prea multe cărți.
Crezi că o să fii o eroină ! Nu ești. Niciuna dintre noi nu este.
Cred că sunt doar o femeie care trebuie să facă ceva.
Ca să poți dormi noaptea ! La naiba cu somnul tău, cățea egoistă !
Fie să n-ai niciodată o noapte fericită !
- Dumnezeule ! - Ajută-mă să mă ridic.
- Nu ! Trebuie... - Am să-i primesc în picioare !
- Rămâi înăuntru. Încuie ușa. - Nu. Vin cu tine.
Ai mare grijă de tine, micul meu scorpion.
Și nu uita ce-ți spun acum.
Când Lucifer a căzut, n-a căzut singur.
Te vor vâna până la sfârșitul zilelor. Fii tu însăți.
Numele meu e Joan Clayton.
Am hotărât că ești vinovată de necromanție
și de cârdășie cu stăpânul tău, diavolul.
Așa cum era odinioară, așa să fie și acum.
Nu !
Hai, copilă ! Țipă pentru mine !
"Când Lucifer a căzut, n-a căzut singur."
"Te vor vâna până la sfârșitul zilelor."
"Fii tu însăți."
Ați urmărit serialul POVEȘTI DE GROAZĂ
Seria II Sfârșitul episodului 3
Traducerea și adaptarea ANCA RĂZUȘ - DIMANCEA