În sezonul anterior...
Crezi că există o semilume ?
Un loc în penumbre, rareori văzut, dar puternic resimțit.
Cred în blesteme. Cred în demoni. Cred în monștri.
Tu crezi ?
Cu ce v-aș putea fi de folos ?
Ne-ar folosi un bărbat cu priceperea ta.
Un om de genul tău. De o mare violență și cu abisuri ascunse.
Dr. Frankenstein.
Pari un liber-cugetător care își poate imagina o lume
în care știința și superstiția merg mână-n mână.
Primul tău născut s-a întors. Credeai că n-am să te găsesc ?
- Sunt Ethan Chandler. - Brona Croft.
Are oftică.
E mai bine să nu mă mai săruți. Să păstrezi o distanță sigură.
V-o prezint pe vestita Madame Kali.
Mai e una aici.
- Ce e cu ea ? - E posedată de diavol.
E o vrajă, prevestind anihilarea omului
și venirea fiarei.
- Madame Kali, nu-i așa ? - De fapt, Evelyn Poole.
- E de preferat. - Ce mai face prietena dv. ? Dra Ives.
Vanessa ! Te rog !
Nu știi cum e să am lucrul acesta înăuntrul meu.
- Un animal care zgârie să iasă. - Unele lucruri nu le poți controla.
Tot ce ne rămâne sunt oamenii în care avem încredere.
- Mina ? - Tată...
- Sunt fiica ta ! - Am deja o fiică.
- Ce vrei de la mine ? - Vreau o parteneră.
Îmi vei face o parteneră nemuritoare.
"Nu mai lăsa viața să despartă ceea ce moartea poate uni pe veci."
Am atâtea păcate în cârcă, încât stau să mă strivească.
Tăticul tău zice să vii acasă, așa că ai să vii.
Nu poți să fugi la nesfârșit, Ethan.
Există un moment în care îți dai seama că nu mai ești vânătorul,
ci ești prada.
Dacă ai fost atinsă de un demon
e ca și cum ai fi fost atinsă de dosul palmei Domnului.
Într-un fel, asta te sacralizează.
În toți există lucruri cărora nu li se poate da frâu.
Ce fac oamenii aceia ? Cei care au fost aleși ?
POVEȘTI DE GROAZĂ
Mulțumesc.
Trebuie să vorbesc cu tine. Dar nu în casă.
Plimbă-ne. Pe unde vrei.
- Am venit să-mi iau rămas-bun. - Pleci din Londra ?
- Sunt nevoit. - De ce ?
Dră Ives, eu nu sunt ce crezi că sunt.
Și, înainte să vă fac rău ție sau altcuiva de aici, trebuie să plec.
- Unde ai să te duci ? - În Spania, poate. Sau Rusia.
Găsesc un război, mă alătur unei tabere. Fac lucrul la care sunt bun.
Și războiul de aici ?
Mina e moartă, Creatura e moartă... Am pierdut.
Aceea a fost doar o bătălie.
Crezi că forțele întunecate care converg în mintea noastră
pot fi învinse cu atâta ușurință ?
Chiar crezi că poți scăpa de ele ?
Și celelalte ? Cele dinăuntrul nostru ?
- Dinăuntrul meu, vrei să spui ? - Nu. Nu asta am vrut să spun.
Există momente în care am...
O pierdere a cunoștinței. Sunt momente pe care nu mi le amintesc.
- Ce se întâmplă ? - Nu știu.
Dar, de obicei, e sânge.
Cum pot să te ajut ?
Nu poți schimba ce ești. Indiferent pe cine salvezi...
Sau pe cine iubești.
- Ești teafără ? - Cred că da.
- Își va aminti ? - Nu știu. Sper că nu.
- De ce ? - Viața ei a fost întunecată.
Atunci, vom căuta umbrele împreună.
Bine.
Coboar-o.
Ușor !
- Acum așteptăm vremea potrivită. - Fie ca zeii să ne aducă furtuni.
Noapte bună, Creatorule ! Trebuie să-mi caut o slujbă.
Nu e ceva simplu, în orașul ăsta al vostru cu inimă de oțel.
Dar să nu te îndoiești o clipă că sunt foarte aproape de tine.
Stai !
Dacă o să reușesc... Dacă fac ce ți-am promis...
Dacă îți dăruiesc această ființă, vie, ai să mă lași în pace ?
Mai degrabă, roagă-ți sufletul să te părăsească.
Tu și eu suntem legați împreună pe o roată a durerii.
Te întreb: ce este dr. Frankenstein fără Creatura sa ?
- Să n-o scapi din ochi. - Ce erau ?
- Femei. Nu știu. - Ca celelalte ?
- De lângă creatura pe care am ucis-o ? - Nici pe departe.
Dră Ives... Vanessa...
Poți să-mi vorbești ?
- Dle Chandler... - Te pot ajuta cu ceva ?
- Le cunoșteai ? - Da.
Ce sunt ?
- Cum să te ajut, dacă nu mă lași ? - N-ai cum să ajuți !
Voiai să pleci. Pleacă.
Pentru Dumnezeu, Vanessa, încercau să te omoare !
Dacă ar fi încercat să mă omoare, acum eram moartă.
La revedere, dle Chandler !
Sir Malcolm se va întoarce mâine. Am să revin atunci.
Tu crezi că trecutul se poate întoarce ?
Mai mult decât atât. Nu ne părăsește niciodată.
- Niciodată ? - El e esența noastră.
Atunci, Dumnezeu să ne ajute.
Un lucru în van, nu ?
Să pui un sicriu gol în mormântul lui Peter, rămas mort în Africa...
Atât de mare era nevoia noastră de o ceremonie.
Nu știu ce mă întristează mai mult.
Sicriul plin al Minei... sau cel gol al lui Peter.
Gladys... am fost prea înstrăinați în toți acești ani.
Cred că ar trebui să vin acasă. N-avem nevoie de casa de la Londra.
- Și ce am face ? - Noi doi am fost fericiți odinioară.
Nu, Malcolm. Tu ai fost fericit odinioară.
Și tot ce mai rămăsese între noi e îngropat aici.
O să rămânem căsătoriți, în ciuda tuturor lucrurilor.
O să insist, pentru mine, pentru această minimă decență.
Dar eu am să locuiesc aici. Tu rămâi la Londra.
Sau pleacă în Africa. Nu-mi pasă.
Dacă ai ști cât de mult m-am chinuit s-o salvez...
Nu mai avem copii pe care să-i salvezi... sau să-i ucizi.
- Scuzați-mă. - Bună ziua ! Îmi cer iertare.
Nu-mi place să vadă clienții cum facem "magia".
- Ei bine... - Am văzut anunțul dv.
- Anunțul meu ? - Pentru o slujbă.
Dumnezeule, mai e acolo ? Am uitat de el cu totul.
Oamenii nu vor să lucreze aici. Îi trec fiorii.
- Dar tu nu ești așa. - Mi se pare ceva familiar.
O să fiu sincer cu tine, prietene.
Nu stăm foarte bine cu partea financiară.
După cum se vede, clienții sunt aproape inexistenți.
- Nu te putem plăti prea mult. - Ce-ar trebui să fac ?
Străduindu-ne să concurăm cu secăturile de la Madame Tussaud's,
am găsit un șiretlic
menit să-i trimită pe îngâmfații ăia de francezi mizerabili înapoi la Paris.
Pe aici.
"Încăperile Crimei" !
Scene ale crimei, luate din titlurile de-o șchioapă ale ziarelor
și recreate aici, în cel mai mic amănunt.
Uite-l pe bătrânul Jack în persoană. Cazul Annie Chapman.
Ceea ce n-am putut descoperi am inventat, desigur.
Nimeni nu-și va da seama. Dacă-i spui publicului că un lucru e real, e real.
Pregătesc o serie întreagă, în mod cât mai senzațional.
Am nevoie de ajutor cu modelarea și cu asamblarea scenelor,
ca și cu munca obișnuită de custode de muzeu.
E o muncă ingrată, în încăperi întunecoase, dar e cinstită. Ce zici ?
Da.
Înainte să batem palma,
va trebui să cunoști și restul familiei Putney.
Suntem o afacere de familie. Am nevoie de aprobarea lor.
- Te referi la înfățișarea mea. - Mai mult, la cum ești cu totul.
Poți să revii diseară, pe la șapte ?
- Da. - Foarte bine !
O să le lăsăm să te cerceteze, mai ales, pe buna mea nevastă,
cea care ține socotelile.
Uită-te aici.
Cea mai nouă crimă a mea. E încă în lucru, desigur.
E foarte greu să faci rost de detalii. Abia s-a petrecut.
Deși am găsit prin ziare niscaiva îndrumări.
Însă nu va dura mult până vom avea scena completă.
Și ucigașul expus privirii londonezilor pentru doi șilingi ocheada.
Îți prezint masacrul de la Hanul Marinarilor.
Inspectorul Galsworthy a spus că putem recupera spațiul.
Inspectorul Galsworthy a fost înlocuit.
- Înțeleg... - Acum e perimetru infracțional.
Îl veți recupera după ce termin.
Cu tot respectul, inspector Rusk, aceasta e o proprietate valoroasă.
- Proprietarii vor să construiască. - Ce vor să construiască ?
- Apartamente de închiriat. - Păcat. Iarăși cărămidă...
În curând, n-o să mai rămână pic de lemn în oraș.
- Cărămida durează mai mult. - Dar n-are personalitate.
Lemnul își păstrează istoria.
Iertați-mă că vă întreb, dar... e ca la Spitalfields, nu-i așa ?
- A revenit Spintecătorul ? - Credeți ?
- Eu așa aș zice. - De ce ?
Ar putea exista doi asemenea monștri în orașul nostru ?
Ăsta e altfel. De data asta, a existat un supraviețuitor.
- Nu a ieșit din cameră. - Toată ziua ?
Toată ziua.
E ceva ce n-am crezut că o să văd.
Ce ?
E o femeie care a înfruntat creatura aceea în teatru fără să clipească.
Și n-a dat înapoi nici măcar din fața diavolului însuși. Dar acum...
N-am văzut-o niciodată înspăimântată.
Oare ce o să faci cu viața asta ?
O să-mi fie dor să vorbesc cu tine. E bine să ai cu cine să vorbești.
O să afli și tu asta curând. O să afli totul.
Cine vei fi ?
Oare mâna asta o să cunoască vreodată dragostea ?
O să mă întorc curând.
Ești chemat.
- Să-mi iau trusa. - N-o să ai nevoie de ea.
- De ce o să am nevoie ? - De curaj.
- Ți-a spus în ce constă munca ? - Da, doamnă.
Programul începe cu o oră înainte de deschidere și se termină
la două ore după ce închidem, ceea ce în weekend înseamnă miezul nopții.
Nu ne luăm liber, nu ținem nicio sărbătoare religioasă.
- Îți dăm 15 șilingi pe săptămână. - Da, doamnă.
Cum te numești ?
John. Clare. John Clare, doamnă.
Semnează.
Poate că ar trebui s-o cunoască pe Lavinia noastră.
Lavinia ! Vino încoace !
Să-l cunoști pe noul nostru angajat, dl Clare.
Dră Putney...
Dle Clare...
Pot să vă ating fața ?
- Nu e o față care să merite atinsă. - Atunci, n-o să vă pot cunoaște.
Vă rog.
Dacă trebuie...
Mă bucur să vă cunosc, dle Clare.
- Îl conduci tu la ieșire, draga mea ? - Pe aici, domnule.
Fața aia ! Unde ți-a fost capul, pentru Dumnezeu ?
O să-i pună pe fugă și pe puținii clienți pe care-i avem.
Taci, femeie ! Fața aia o să ne aducă o avere.
- Atunci, ce erau ? - Femei. Dar nu din cele obișnuite.
Și nu creaturile cu care am avut de curând de-a face ?
Nu. Erau parcă însemnate cu fierul și aveau cicatrici adânci.
Pecetea diavolului.
Cei în slujba diavolului sunt însemnați pe veci.
Îi brăzdează cu ghearele, ca să le pecetluiască supunerea.
Nu, sir Malcolm, acestea nu au fost creaturile cu care ne-am mai înfruntat.
- Pulsul nu e destul de regulat. - Mulțumesc, dle doctor.
Ar trebui să te odihnești. Ai trecut prin multe. Odihnește-te.
Cunoșteai limba în care au vorbit ?
- Era latină. - Nu. Era Verbis Diablo.
Dacă-mi amintesc bine din studiile mele teologice, e imposibil.
Ce este ?
- O limbă mitică. - Nu. O limbă moartă.
Vorba diavolului.
În Biblie scrie
că Verbis Diablo e o denaturare a vorbirii îngerilor.
Pe care Adam o vorbea în paradis
înainte de memorabila apariție a șarpelui.
Povestea spune că Satana a luat vorbirea Domnului și a inversat-o.
După căderea omului, Dumnezeu i-a vorbit lui Adam,
dar Adam nu L-a mai putut înțelege.
"Oare de ce vorbele Mele îți sunt acum nedeslușite ?"
"Fiindcă acum ești al tatălui tău, diavolul."
- Știi că e doar un mit. - Femeile acelea nu erau mit.
Nu știu ce ai văzut, Ethan,
dar mă îndoiesc că erau plăsmuiri ale fanteziei galileene,
vorbind o limbă moartă.
Vanessa, cunoști cuvintele pe care ți le-a spus ?
Nu. Nu-mi amintesc mare lucru.
Și cuvintele mi-au venit ca un instinct animalic.
- Habar nu am ce am spus. - Orice le-ai fi spus, le-a gonit.
Atunci, să începem prin a găsi un mod de a înțelege această limbă.
Ce să începem ?
Orice e necesar pentru protejarea drei Ives.
- Și de ce o protejăm ? - Nu mă puteți ajuta !
- Trebuie să dau singură bătălia asta. - Eu nu te părăsesc.
- Dle Chandler. - Vanessa...
Am pierdut o fiică. Nu sunt pregătit să mai pierd una.
Pentru nimic din lumea asta.
Am văzut împreună lucruri care nu sunt din lumea asta
și ne-am dovedit în stare să le înfrângem.
Ce erau ?
- Ai știut ce sunt. - Sunt "Cele care vin noaptea".
Vrăjitoare.
Mamă...
Dragile mele, trebuie să recunosc că sunt ușor dezamăgită
de evenimentele din seara trecută. Ba chiar, deziluzionată.
Trebuia să mă duc eu. Ele trei nu sunt pe măsura măreței noastre sarcini.
Nu, Hecate. Vina e a mea.
Am crezut că suntem mai puternice decât suntem de fapt.
Însă bărbatul acela mă îngrijorează. Ea are un protector.
Lupus Dei.
- Și e puternic. - Deci sarcina ne e și mai anevoioasă.
Asta înseamnă că va trebui să fim și mai ingenioase.
Va trebui să recurgem la stratageme.
El va cădea în seama ta, fiica mea. Ea, în seama mea.
Voi începe prin a-l prinde în mreje pe dragul de sir Malcolm.
Vechea mea prietenă, dra Ives, nu-mi va scăpa.
Stăpânul nu va rămâne fără trofeul lui.
Chiar în clipa asta se zvârcolește, tânjind după iubita lui,
cu coada lui cea mare înfășurându-se pe glezna ei, tot mai sus.
- Da... - Mai dă-mi o șansă. Te rog !
- Ai dat o dată greș, scumpa mea. - Dar ea cunoștea limba.
- A vorbit-o ? - Da.
- Ce a spus ? - Nu a fost limpede.
- A mormăit ? - Nu.
- N-am auzit tot ce a spus. - Atunci, vina e a ta.
Știți ce cuprinde această încăpere ?
Romanii, în Antichitate, le spuneau Memento Mori.
Lucruri care îți amintesc de moarte.
Se spune că un general vestit se întorcea din bătălie,
cu carul plin de aurul prădat în urma victoriei sale.
Și-a umflat pieptul, ca să-și proclame invincibilitatea în fața poporului.
Un sclav a văzut asta și a aruncat un os vechi la picioarele generalului,
spunându-i "Nu uita: moartea ne ia pe toți."
Și, din ziua aceea, la Roma s-a încetățenit obiceiul
ca un sclav să stea în car, în spatele fiecărui general întors victorios,
ținând în mână un craniu și șoptindu-i generalului la ureche:
"Uită-te în spate. Amintește-ți că ești om."
"Amintește-ți că vei muri."
Luați-o de-aici pe cățea.
I-am mai văzut privirea asta. După o bătălie.
- Ne va vorbi când va veni vremea. - Și până atunci ?
Aveam de gând să părăsesc Londra. Acum nu mai cred că trebuie s-o fac.
Îți sunt recunoscător.
- Ai o cameră pentru oaspeți ? - Da.
- O să stau acolo. - Cu noi, în casa asta ?
- Da. - Sembene va pregăti camera.
O pot pregăti eu.
Grăbește-te ! Repede !
Fă legătura la baterii ! Trage maneta !
Și, acum, următoarele două !
Trebuie să prindem furtuna !
Ajută-mă !
Când spun eu, ridici conductorul principal ! Nu încă !
Acum !
Trebuie să modulez sarcina electrică !
Scoate presiunea din conductori ! La jumătate ! Și mai mult !
Începe cu o sarcină de 10 la sută !
- Te rog... - Înapoi !
Te rog ! Fă să trăiască ! Acum !
Fă să trăiască !
- Acum ! - Fă să trăiască ! Acum !
Acum !
- Acum ! - Acum !
Stăpâne ! Iubitul meu Lucifer...
Am găsit-o pentru tine și va fi a ta.
Îi voi asalta zilele și nopțile, visele și rugăciunile.
Niciun ungher al sufletului ei nu va fi în siguranță.
La fiecare bătaie a inimii, va avea parte doar de suferință.
Nu te voi dezamăgi.
Ați urmărit serialul POVEȘTI DE GROAZĂ
Seria II Sfârșitul episodului 1
Traducerea și adaptarea ANCA RĂZUȘ - DIMANCEA