84.000 de oameni doar anul trecut.
Doar în SUA.
Și asta e doar o estimare. Cifra reală nu poate fi aflată.
Din 1985, 941.878.
Din nou… doar în SUA.
Și, din nou, doar o estimare.
Dar noi știm mai mult, nu?
Milioane, Roderick.
Milioane.
Și ăștia sunt doar morții.
Cine știe câți sunt dependenți?
Distruși.
Lista victimelor tale e… impresionantă, Roderick Usher.
Ești chiar tu.
Regret, nu am putut să-ți primesc demisia.
Am încercat să-i explic surorii tale că nu poate schimba calculele.
Și i-a intrat în cap că…
Dacă mor, încetează?
Asta e rea credință.
Nu-i așa?
A încercat să mă fenteze.
Spune ce vrei!
Vai, scumpule!
Ești caraghios.
Cifrele sunt bătute în cuie.
Au mai rămas doar câteva tranzacții.
Și ascultă…
clopoțelul de începere.
Sunat azi de un reprezentant al Fortunato Incorporated.
Apreciez mult.
O să-ți rupă declarația.
Nu trebuia să vorbească cu tine în lipsa mea, știau bine.
Acum poți face declarația reală.
Am declarat adevărul.
Adevărul e că tatăl tău a murit într-un accident oribil,
dar e important că a murit cu demnitate.
A adus-o pe mama ta acasă pentru îngrijiri.
Cine știe ce și-ar fi făcut în starea aia?
A mutilat-o.
Oare?
Ai văzut tu asta?
Nu mă aștept să înțelegi,
dar tatăl tău avea vot decisiv în consiliu.
Cum el nu mai e, imperiul atârnă de un fir de păr.
A abuzat-o și a mutilat-o pe mama.
Și apoi s-a drogat, cred, și a fost ucis.
După câte a îndurat, mama ta
înțelege foarte bine familia asta.
Și îți promit că, după ce vorbesc cu ea, o să facă ce trebuie pentru companie.
Atunci, nu vorbești cu ea.
Nu-mi pasă de binele familiei.
Sau al companiei.
E vorba de mama.
Și, dacă vrei să te apropii de ea cu alt clește,
trebuie să mă omori înainte, vampirule!
Aș vrea să dau altă declarație.
Trebuie să spun că…
Sunt mândru de ea.
Știi de la cine a moștenit asta, nu?
Ei bine, e ciudat.
I-ai spus?
Nu încă.
Ce să-mi spună?
Freddie nu mai e, consiliul vrea… Nu e ușor de zis…
Sunt exclus.
Și, fără Freddie, au nevoie urgent de cineva…
- De mine. - Sigur.
Mă pui să mă sinucid înainte să mă termini.
Sunt impresionat, Mads.
Vreau să-mi spui ce știi.
Consiliul e consiliu.
Nu-i controlez eu mai mult.
N-ar îndrăzni.
Nu dacă n-au produs deja fisura.
Tu ai intermediat, Arthur?
Când ai făcut-o? După Vic? Calcule favorabile?
Nu a fost așa.
Au fost în egală măsură calcule și milă.
Dar, cum ai spus, am calculat bine.
Nu contează, Madeline.
Nu mă lasă să mor.
Propria soră ți-a luat gâtul.
Asta a fost.
Șeful mi-a zis că am câștigat deja în clipa în care ai cedat.
„N-are rost să forțăm. Dragonul a fost răpus.”
I-am spus că se înșală.
A zis: „Roderick Usher și-a pierdut copiii și compania.
Ce mai vrei?”
Ce mai voiai?
Dreptate.
Și în ce-ar consta?
Pentru ce-ai făcut?
Nu știu.
Cred că o să știu când văd.
Sper…
să vezi.
Sunt sigur c-ai să vezi.
Tot nepoata?
E cea mai bună dintre noi.
O apreciezi mult, dar nu-i răspunzi la mesaje.
Dintre copii, semăn cel mai mult cu Tamerlane.
Capacitate de apropiere.
Lenore a avut mereu asta.
Dar Freddie și Tammy, nu. Nu știu, poate…
Poate eu le-am furat-o.
Annabel a primit tutela și…
Nu am suportat asta,
așa că am așteptat să atingă vârsta la care să-i umplu de bani.
Le-am arătat ce viață ar putea avea și m-au ales pe mine. Normal.
Iar, când au apărut la ușa mea,
m-am uitat la ei și m-am văzut pe mine.
Dar orice au avut de la mama lor…
se dusese.
A fost ucis de bani.
Iar Annabel n-a putut să trăiască fără ei.
Dar Lenore a avut mereu asta în ea.
Pasiunea mea, dar…
inima bunicii ei.
Integritatea bunicii.
Lenore a avut-o mereu.
Am văzut-o azi.
Pe cine?
Pe Annabel Lee.
La înmormântare.
Iubirea noastră a fost mult mai puternică…
Decât iubirea celor Mai bătrâni ca noi
A multora mai înțelepți ca noi…
Și nici îngerii din ceruri Nici demonii de sub mare
N-au să-mi despartă vreodată sufletul
De sufletul Frumoasei Annabel Lee
Cum de ești aici?
„E bogat.”
Când eram întrebată cum i-ai luat,
cum i-ai convins să mă abandoneze…
Ziceam: „E bogat.”
Și tu nu înțelegi ce înseamnă cuvântul ăsta.
Erau mici.
Cunoșteau doar pofta,
și tu ai zis: „Veniți la mine! Îndopați-vă!”
Cum să concurez cu asta?
Dar tu nu i-ai hrănit, nu?
I-ai înfometat.
A rămas tot mai puțin din ei, până când au ajuns goi.
Au fost secătuiți.
Ai început să-i umpli cu…
Cu ce i-ai umplut, Roderick?
Cu ce anume i-ai umplut?
Fiindcă nu erai bogat, nu?
Tot timpul am crezut că ești bogat, dar…
Acum văd.
Mă uit la tine și…
te văd.
Văd sărăcia ta.
Annabel.
Poate e bunătate deghizată.
Poate au murit în copilărie.
Ce ai făcut?
Unde naiba ți-a fost capul?
Știam că n-o să înțelegi.
L-ai trădat pe Auggie.
- Auggie… - Făcea ce trebuie.
O să fie concediat, Roderick.
Ei bine, el a ales asta
și, zău așa, e un idiot.
- Naiv. - Și atunci, eu ce sunt?
Nu asta am vrut să spun.
Așa trebuie să fiu.
Fiindcă acum mergi pe hol la Fortunato
cu mâna lui Rufus Griswold după gât.
Nu am terminat cu el.
Trebuie să plec.
Nu fi proastă!
Ba nu…
Nu te cunosc, Roderick.
Bărbatul pe care-l cunosc, pe care l-am iubit… n-ar fi…
Dar tu nu ești el.
Nu?
Cred…
că l-am inventat.
Căci luna niciodată nu strălucește Fără să-mi aducă visele
Frumoasei Annabel Lee
Iar stelele nu răsar niciodată Dar simt ochii aprinși
Ai frumoasei Annabel Lee
Și așa, întreaga noapte Stau întins alături
De draga mea dragă Viața mea și mireasa mea
În mormântul ei de lângă mare
În groapa ei de lângă marea gălăgioasă
Roderick!
Trimite un autobuz, să nu fie înregistrat, fără nume.
Se face.
E momentul.
E momentul, Roderick.
Ai zis că-mi spui cum au murit toți.
Și ai făcut-o.
Dar ai zis și că mărturisești.
Nu mai sunt cadavre, Roderick.
Gata cu secretele.
Zi-mi ce s-a întâmplat!
E momentul.
În regulă, Auggie.
Să trecem la asta.
Sigur nu te pot ispiti?
Sigur.
Să fi spus și eu asta!
Uite-l!
Eroul meu afurisit!
Doamnelor și domnilor, aplaudați-l
pe Roderick Usher, viitorul companiei Fortunato!
Da!
Habar n-ai!
Bine, n-am mai dormit de doi ani, Roddie,
doi ani afurisiți de când e ogarul ăla pe urmele mele.
Dar ai jucat minunat.
Nu ești pe pista prioritară, Rod,
nu ești pe scară, ești la capăt.
Ești mâna mea dreaptă.
Am anunțat consiliul și acționarii
că ești cel mai bun lucru întâmplat companiei ăsteia.
Ar trebui să le spui că a fost ideea ta.
Că ai gândit-o împreună cu Roderick
și tu ți-ai jucat doar rolul.
Poate că am spus deja asta.
Și nici nu e o minciună.
Acum nu mai e, fiindcă ești omul meu.
I-am pus să schimbe schițele noii clădiri.
Fac un birou lângă al meu. E al tău, bine?
Unde merg eu mergi și tu. Ești un om făcut. Mă înțelegi?
Nu există nimeni pe pământul ăsta afurisit în care
să am mai mare încredere.
Și nu există om, prieten sau dușman, care să nu știe asta.
Bine?
- Hai să mai bem! - Am luat-o înainte.
Îți place sherry-ul?
Sfinte Sisoe! Ce-i asta?
Amontillado.
Un vin puternic pentru un bărbat puternic.
Să știi!
Sticla asta costă cât salariul tău anu…
Mă rog, fostul salariu.
Pentru că de mâine o să-ți permiți să faci baie în chestia asta.
Pentru Fortunato!
Noroc!
Pentru Fortunato!
E bun. Nu te sfii, dă-l peste cap, hai!
O să-l savurez.
De fapt, trebuie să mă duc la toaletă.
Da, du-te, fă-ți treaba!
Bravo, omule! Ești un erou afurisit!
Mersi.
- Bună alegere! - Da?
Nimeni nu o să vină aici, jos.
Știi ce e asta, nu?
Asta… o să fie fundația noii mele clădiri.
Care o să aibă 70 de etaje…
Și mai știi ce?
Putem să facem cât zgomot vrem.
Promiți?
Bine.
- Răbdare, iubitule! - Da?
Trebuie să fiu sincer.
Când te-am cunoscut, credeam că ești rece.
Dar îmi placi mai mult așa.
Stai aici!
Dacă poți să vii aici, poți să-mi faci ce vrei.
Accept provocarea.
Hei!
Orice vrei, armăsarule!
Ce naiba?
Bărbat mare și puternic!
Ce-i asta?
Roddie, s-a trezit.
M-ați drogat?
Îmi place cum te prefaci impresionat,
de parcă ai deosebi sherry-ul de amontillado.
Ce naiba e asta?
O preluare ostilă.
Pe bune, ce-i asta?
Credeam că o să vedem toate etapele,
dar poate nu trecem de negare.
O să terminăm zidul și tot o să auzim:
„Pe bune, ce-i asta?”
Hei!
Așa.
Dă-mi drumul imediat!
Te omor!
Atunci, sigur nu.
Și, de fapt, cred că așa devine autoapărare. Așa că îți mulțumesc.
Nenorociții naibii!
Vă dezmembrez și vă mănânc bucată cu bucată. Mă auziți?
Furia merge de minune.
Ajutor! Să mă ajute…
Bine.
Mi-ați făcut-o.
Mi-ați făcut-o. Amândoi, Sfinte Sisoe!
Sunteți tari.
Mulțumesc.
Ascultați, sunt impresionat.
Pot să fac minuni. Pot să vă schimb situația.
Uite ce e, Rufus…
Roderick s-a pus în calea FBI-ului,
a încasat glonțul, i-a salvat pe toți,
dar asta nu înseamnă că FBI-ul n-avea dreptate.
Date și semnături false, studii frauduloase
și… profanare de morminte.
Cadavre dispărute după ce au participat la studiile Fortunato.
Probabil fiindcă substanțele din trup ar fi fost incriminatoare.
Ai oprit asta. Ai rezolvat.
Da, până acum.
O să zicem în consiliu că am scăpat acum,
dar cancerul e profund,
și cel care a produs situația, responsabilul…
trebuie să plece, nu?
Pentru binele companiei.
Vreți să… ce? Să demisionez?
Să mărturisesc?
Ce vreți să fac?
Nimic.
Bine. Ascultați-mă!
Bine. Bun, înțeleg.
Nu trebuia să-l fac pe Roderick țap ispășitor.
Nu? Despre asta e vorba, nu?
Și aveți dreptate, a fost aiurea!
Dar n-am știut! Nu? N-am știut cu cine am de-a face.
Am ales țapul greșit.
Bine? Dar acum s-a terminat.
A trecut. Acum știu, bine? Te-am judecat greșit.
La naiba, ascultați, pot să vă ofer chestii.
Pot să vă ofer ce vreți. Acțiuni, promovări.
Madeline, poți lucra la noi. Vicepreședintă. Ce zici?
Mă gândeam să fiu COO.
Da, la naiba! Bine. De ce nu?
Adică… o să dureze ceva,
dar e un țel minunat. Pe termen lung, nu?
Opriți-vă!
Încetați! Bine…
Trei milioane.
Dolari. De fiecare, la naiba!
Pentru început!
Consiliul o să fie tulburat când o să afle ce-ai făcut.
Și că ai dispărut, ai fugit.
Pe o plajă, într-o țară care nu extrădează.
Compania e în vrie, nu poate promova un șef dintre cei actuali,
fiindcă sunt pătați.
Toți erau în dosar.
În plus, nimeni nu vrea să bage capul în laț.
Nu dacă FBI-ul decide iar să-l strângă.
Dacă nu cumva… există un candidat care a scăpat deja o dată de călău.
Poate unul de care consiliul a auzit.
Despre care și Rufus Griswold a recunoscut că e grozav,
sigur, demn de toată încrederea.
Și, dat fiind statutul meu de vedetă acum, o să intru pe pista prioritară.
Mai ales după ce l-ai lăudat atât.
Și acum…
Cum ai zis, poți să faci cât zgomot vrei.
Nimeni nu se-ntoarce la lucru o săptămână, deci… la mulți ani!
Stai!
Lumânarea îți ajunge vreo oră,
după care mă tem că rămâi pe întuneric.
EȘTI ATÂT DE MIC!
Sigur nu coboară nimeni aici?
Nu în noaptea asta.
Și, cu cianura aia, nu rezistă până dimineață.
Nu-mi vine să cred că nu a simțit. Chiar… nu știa nimic despre sherry.
Ne întoarcem sus puțin?
Să fim văzuți.
Așa m-am gândit, dar nu. E prea curat. Mai bine că ne-au văzut plecând.
Dacă întreabă poliția, l-am călărit în mașina lui,
s-a cărat după niște cocaină și noi doi am plecat în alt local.
Trebuie să fim văzuți, dar nu priviți cu atenție.
Pricepi?
Un local mai mic.
Bar de cartier.
Ceva de genul.
Am crezut că o să fie mai gălăgios.
Știu.
Unde mergem?
UN 1980 FERICIT
Poartă blană înăuntru, geme de diamante
și vorbește întruna despre casa ei de la Cape.
Și apoi mă uit la bonul ei de masă, scuze, la perechea ei,
și e un tip monstruos, burtos,
își îndoapă osânza cu caviarul companiei.
Și m-am gândit că, dac-ar trebui să-l slujesc și să-l regulez pe el
pentru diamante și blănuri și o casă la Cape… mai bine nu!
Deci există o limită.
Nu e o limită, e un standard.
Nu vreau nimic din toate astea
dacă trebuie să slujesc pentru plăcerea unui bărbat.
Dar a unei femei?
Hei!
Am crezut că avem o conexiune.
Sunt foarte maleabilă.
Pe tine ce te pune pe fugă, frumosule?
Nu cred că există ceva.
Tot mai curios.
Cred că toți au un prag.
Ceva sau cineva pentru care nu s-ar sacrifica,
indiferent de beneficii.
Nu cred că sunt ca toată lumea.
Ce-ai face ca să-ți împlinești visurile?
Oamenii vorbesc mult, dar trebuie să și faci ce spui.
Ce ai fi dispus să faci?
De exemplu, dacă ți-aș spune
că poți obține tot succesul pe care ți l-ai imaginat vreodată?
Toți banii.
Toată puterea. O viață de lux. Confort. Ce-ai face?
Ce ai oferi?
Mama ne spunea povești din Biblie.
Ne spunea cum cei blânzi o să moștenească pământul.
Ei bine, ea n-a moștenit nimic.
Așa că aiurelile astea ipotetice cu ce-ar fi, cui ce i-ai face,
ce ai face pentru un desert…
sau dacă te-ai întâlni cu diavolul…
Sunt doar basme.
Boabe și vrejuri magice, povești de adormit copiii.
Lumea reală e darwiniană. Supraviețuire, haos, putere.
Control.
Ești criminală, nu?
Amândoi sunteți.
Doi criminali adevărați.
N-aș spune asta.
Serios? Dar cum altcumva i-ai spune?
L-ați ucis pe Rufus Griswold în noaptea asta, nu?
Și ați venit aici pentru un alibi.
Barmanița o să spună că ați fost aici toată noaptea.
Ați rămas și după închidere.
Ce-ar fi dacă v-aș garanta că puteți scăpa basma curată?
Și nu doar cu asta.
Cu tot.
Roderick, nu peste multă vreme, o să fii ales CEO.
Sau Madeline o să fie, dacă preferi.
O să fiți regele și regina Fortunato. Dreptul din naștere.
CEO, COO, orice vreți.
Și plusez.
Fără consecințe juridice. Garantat.
Toată viața.
Unii o să-ncerce, dar niciodată n-o să fiți condamnați pentru ceva.
Compania vă aparține, faceți ce vreți cu ea.
Fiți altruiști și caritabili sau nu.
Vreau doar să văd ce faceți.
Ce naiba tot spui?
O simțiți.
Amândoi.
E în aer.
Stăm în afara timpului și spațiului.
E momentul în care norocul întâlnește ocazia.
E o ofertă extraordinară.
Și o să spui că ne costă… ce? Sufletele… sau altceva?
Nici vorbă de așa ceva, și chiar dac-ar fi fost așa,
tocmai le-ați vândut, cărămidă cu cărămidă.
Nu e ceva atât de prostesc.
Și nici nu vă țin socoteala.
Ce-ar fi dac-ați primi toate astea, absolut tot,
iar plata se amână?
Plătește următoarea generație.
Ăsta e târgul.
Voi primiți lumea
și, după ce ați terminat, la urmă,
chiar înainte să mori, Roderick,
înainte de clipa în care oricum mori…
neamul ți se stinge odată cu tine.
Ei bine… ipotetic vorbind…
cât ar trăi?
El?
Nu „noi”?
Nu, scumpo, o să muriți împreună.
Ați venit pe lume împreună și plecați împreună.
Altfel, târgul pică.
Țin la simetrie.
O să trăiți mult.
Mai mult decât oricine din neamul Usher.
Dar, când cade cortina, vă înclinați toți odată.
Adică…
Copiii… o să aibă o viață pe cinste.
N-o să le lipsească nimic.
O să poată trăi decenii permițându-și orice lux și orice oportunitate.
Sau ar putea trăi puțin mai mult, dar zbătându-se din greu.
Ce e mai plăcut? O viață poleită 40 sau 50 de ani?
Sau 70 sau 80 de ani de anxietate,
necazuri și dureri de cap?
Fiecare Usher care există azi și fiecare Usher încă nenăscut
o să trăiască binecuvântat, privilegiat, și o să părăsească scena împreună.
Ipotetic?
Nu.
Pe bune.
E o ofertă.
Pe masă.
Ce ziceți?
Aș zice că e bună.
Aș zice că se face.
Atunci, spune-o.
S-a făcut.
Și tu, Cleopatra.
Eu…
nici nu am copii, el are.
Și tu.
S-a făcut.
În antichitate, l-am fi pecetluit cu sânge sau scuipat.
Mai apoi, cu un papirus.
Dar târgul e târg, oriunde în lume.
În noaptea asta, doar bem.
Dar nu orice băutură.
Henri IV Dudognon Heritage Cognac.
Îmbătrânit în butoaie 100 de ani.
Numit așa în onoarea iubitului rege francez.
Marfă scumpă.
Beți asta în cea mai bună zi a vieții voastre.
Sau în ultima noapte pe Pământ.
Momentul ăsta o cere.
Pentru Casa Usher!
I-a sosit timpul.
Ar fi bine să plecați.
Dormiți puțin!
Aveți multe de făcut.
Multe.
Ar trebui să plătim.
Ați plătit.
Ce nebunie!
O tipă al naibii de ciudată.
Crezi că a vorbit serios?
S-a risipit, ca un vis.
Când am ajuns acasă, nu mai părea real.
Deloc.
După o zi sau două, ne făceam griji că cineva o să-l găsească pe Gris
și am luat-o amândoi razna.
Eram beți. Poate chiar drogați.
Ne aminteam altceva.
A fost o folie à deux.
O iluzie împărtășită de amândoi.
N-am mai vorbit niciodată despre asta.
Nu l-au găsit pe Gris. Poliția n-a venit.
Consiliul m-a ales.
Și a început munca.
A început Ligodone.
De-a lungul anilor a fost doar un vis ciudat.
Nimic altceva.
Pym a căutat-o pe femeie.
- Ai spus că a găsit-o. - Da.
Unde era?
Unde fusese tot timpul.
E gata de ridicat.
Plec acum.
A fost uimitor.
Scuze, dar… Nu m-am abținut.
Ai micuțul ăla acolo de două zile și m-am gândit… la naiba!
Am avut cel mai bun loc din casă.
Reputația ta e meritată.
Ești minunat în ceea ce faci.
Bei ceva?
Te rog, ia loc!
Abia așteptam momentul.
Omul tău m-a ridicat cândva,
voia să-mi taie mâinile și capul
și să-mi arunce trupul într-un butoi cu petrol pe care să-l ducă undeva departe.
Mai e valabil?
Îmi cer scuze.
Nu e nimic personal.
Știu, Arthur.
Și ți-am întins o cursă.
Deci, îmi cer și eu scuze.
Chiar nu-ți amintești de mine?
Am fost impresionată de voi.
Transglobe Expedition.
Înconjurul planetei. Ce spectacol!
Atâția bani!
Asta-mi place cel mai mult la oameni.
Înfometare, sărăcie, boală, pe toate le reparați cu bani.
Și nu iese nimic.
Dacă ați lua o pauză de la voiajele zadarnice,
călătoriile de plăcere, cursele spațiale între miliardari,
la naiba, dacă ați înceta să faceți filme și seriale un an
și ați da banii ăia pe ce vă trebuie cu adevărat,
le-ați rezolva pe toate.
Mai și rămâne ceva.
Dar voi ați făcut-o primii.
Transglobe Expedition.
Pe tipul ăla l-au abandonat în deșert, nu?
Ghidul ăla… în Arctica. Împușcat accidental în burtă.
Și a mai fost femeia.
Inuita aia.
Nu tu.
Tu n-ai participat.
Dar ai văzut ce au făcut.
Am văzut.
Multe.
Suntem un… virus, cred.
Mă refer la oameni.
Dar ești interesant.
De asta m-am îmbarcat.
Trebuia să văd cu ochii mei cum trece vasul.
Și m-ai văzut și tu.
Nu-i așa?
Stând pe gheață.
Cu aurora deasupra.
Ce faci când n-o să mai fie familia Usher?
Apropo, e o chestie iminentă.
Te-ai bucurat de o oarecare imunitate în viață, dar nu e a ta.
E a lor. Doar se reflectă.
Să ghicesc…
Poți să faci ceva legat de asta.
Pot.
Cum i-am spus unui client, când termin,
poți să împuști pe cineva pe 5th Avenue
și n-o să pățești nimic.
Trebui să achite nota curând?
Am și eu limitele mele.
Fortunato Pharma se desființează după un acord de faliment.
Fondul familiei o să predea peste 4,5 miliarde,
plus taxele pentru acordul federal, în rate, de-a lungul a nouă ani.
E destul de convenabil.
E un cadou de Crăciun.
O palmă peste mână alături de o felație.
Poți să faci asta?
Nu, asta se întâmplă fără mine.
Omenirea se duce singură de râpă.
Dreptatea corporatistă a lumii ăsteia e o glumă.
Atunci… ce oferi?
Există un dosar.
Camille L'Espanaye se pricepea să-și facă treaba.
Avea un dosar cu fiecare.
Și cu tine.
Nu e mare lucru acolo,
dar iei între 20 de ani și condamnare pe viață.
E găsit sau nu e.
Așa că poți să călărești pasărea Phoenix ridicându-te din cenușa Fortunato
sau să-i urmărești zborul dintr-o celulă a închisorii federale.
Asta pot să fac.
Ce-mi ceri în schimb?
Ce ai, Arthur, în viața asta pe care ți-ai făcut-o cu mâna ta?
Ce valori ai obținut?
Nu mă interesează banii, proprietățile sau acțiunile.
Valorile reale.
Ce ai?
Soție, nu.
Nici copii.
N-ai legături cu rudele. Nu unele de care să-ți pese.
Dar toată lumea adoră ceva.
Și adorarea asta are ceva atașat.
Nu.
Nu am nimic atașat.
Ce e atașat controlează.
Și n-am să fiu controlat.
Niciun bărbat și nicio femeie nu m-a controlat în 70 de ani de viață.
Și n-am să cedez acum, nu atât de aproape de final.
Așa că…
Mulțumesc că te-ai gândit.
Și pentru oferta generoasă.
Dar cred că am să-mi accept soarta.
Dacă nu te deranjează.
Bravo!
Mulțumesc.
A fost o plăcere.
Nu pot să cred că nu ești la spital.
Scumpo, știu mai multe despre spitale decât ar vrea cineva să știe vreodată.
Nu mai petrec vreo noapte acolo.
Mi-e mult mai bine aici.
Zău.
Sunt bine. Nu… Nu trebuie să rămâi.
Și unde să mă duc?
Mama e la ATI și eu nu mă mai întorc niciodată acasă.
Nu pot să cred că Juno te-a părăsit.
Nu o judeca aspru!
Oricum, unde e?
La Four Seasons.
Deocamdată e…
Poate la clinică.
În curând.
Dar nu da vina pe ea, e…
Trebuie să-și vadă de ale ei.
Ei bine, nu plec nicăieri.
Și cred că poate…
Poate faptul că nu mai ai Fortunato… e un lucru bun.
Pentru tine.
Locul ăla nu era bun, bunicule.
Nu era.
Dar era al meu.
Poate că tu o să-l faci bun.
Cândva.
Crezi că poți face asta?
O spun cu dragoste.
Treci peste!
Treci peste toate!
Ai mai mulți bani decât ai putea cheltui vreodată.
Decât aș putea cheltui eu.
Să-i punem la treabă.
Încercăm să reparăm.
Uită de Fortunato, de Ligodone și de toate relele.
Am făcut rele, bunicule.
Familia noastră a făcut rele.
Nu e prea târziu să reparăm.
Dormi puțin!
Știi ce? Poți să rămâi.
I-am rugat să-ți pregătească o cameră.
Ți-am luat-o înainte.
Noapte bună!
Cine…
Le-am spus.
Termenii au fost clari.
Și ei… Ei bine, mereu au avut o problemă cu concentrarea asupra
celor ce nu îi preocupau direct, nu?
Adică, nu trebuia să rostesc eu
definiția cuvântului „neam”, dar…
Ia loc!
Îmi plac multe la slujba mea.
Dar sunt și momente care nu mă bucură deloc, cum ar fi ăsta.
Sper că știi asta.
Să-ți spun o poveste despre mama ta.
Își revine foarte bine acum, la clinică.
E nevoie de trei ani, peste o sută de grefe de piele,
fizioterapie, chirurgie reparatorie.
Dar suportă.
E puternică.
Cicatricile ei devin armură.
Moștenește o avere considerabilă când se prăbușește Fortunato.
O pune la treabă imediat.
Donează cea mai mare parte.
Pentru violență domestică și abuz.
Dar păstrează destul pentru o asociație.
Cu filiale în toată lumea.
O numește Fundația Lenore.
După fiica ei.
Și salvează multe vieți.
Ai vrea să știi câte?
Zeci în primul an.
Apoi, sute.
După aceea, mii.
Apoi se dezvoltă exploziv.
Șase sute de mii în cinci ani. Iar, într-un deceniu, milioane.
Chiar peste trei milioane.
După care e greu de numărat.
Fiindcă cei pe care-i ajută îi ajută pe alții.
Care-i ajută pe alții. Și pe alții.
Și tot așa…
Asta vreau să auzi.
Tu ai făcut asta.
Când ai scos-o din casă și ți-ai înfruntat tatăl, tu ai făcut asta.
Tu ai salvat acei oameni.
Alegerea ta se reflectă în milioane de vieți.
M-am gândit că trebuie să afli.
Stai! Despre ce vorbești? Lenore Usher nu e moartă.
Ba da.
A murit în noaptea asta.
Nu se poate, Roderick.
Nu e…
Ți-a trimis mesaje toată noaptea.
Madeline avea un proiect.
O inteligență artificială conștientă.
Scanează postările din rețele și te recompune digital.
Nu i-a dat de cap.
Cred că ar fi putut.
Dacă avea timp.
Dar… a folosit-o pe Lenore pentru teste.
A făcut un… bot Lenore, nu demult.
Cred că s-a activat afurisenia aia, fiindcă îmi trimite mesaje.
Toată noaptea.
S-a blocat…
în tâmpenii.
Cândva, la miez de noapte
Stând istovit
Furat de șoapte
Privind în adâncul beznei Am rămas așa, întrebător și temător
Visam năluci Cum n-a visat vreun muritor
Tăcerea era deplină Nemișcare absolută
Și singurul cuvânt rostit A fost o vorbă doar șoptită: „Lenore”
Iar corbul stă și stă întruna
Pe-al lui Pallas palid bust Fix deasupra ușii mele
Ochii veșnic stau de pază Ochi de demon ce visează
Și lumina care-l scaldă I-aruncă umbra pe podea
Lampa își prelinge-o rază De pe pana-i de covor
Și eu n-am să scap din umbră Nevermore
Am ajuns în sfârșit la asta.
Nu-i așa?
Lumea fără durere.
Ăsta a fost scopul.
Nimeni nu mai suportă un mic disconfort.
Doare. Doare și ei plâng și plâng, iar eu le-am luat-o cu mâna!
Am apărut și i-am scăpat de flăcările din spinare,
din încheieturi, din cap, din mâini.
Am fluturat bagheta, n-a fost de ajuns.
Niciodată n-a fost.
Voiau tot mai mult.
Și mai mult.
Scumpule!
Nu mă duci pe mine.
Ai condus până aici așa?
Când ți-ai condus ultima oară mașina?
Și în noaptea asta ai făcut-o desculț.
Bravo ție!
Am lucrat de-a lungul timpului cu mulți oameni cu mare influență,
dar, când vine vorba de numărat cadavre, tu ești printre primii cinci.
Uită-te!
Sunt cadavrele tale.
Toți ar fi trăit azi dacă nu erai tu.
Unul nou la fiecare cinci minute. Doar în SUA, dar…
privește în toată lumea!
De ce ai venit aici acum?
În drum spre casă.
Casa ta adevărată.
Ca să-ți iei rămas-bun?
Să-ți mai vezi o dată mărețul turn?
Piramida ta.
Ăsta e adevăratul tău monument.
Acolo.
E o minune a lumii.
Și e eternă.
E moștenirea ta.
Ia-ți un răgaz!
Apoi ia drumul spre casă!
Târgul nostru e aproape încheiat.
Îl suni pe Auguste Dupin și-l chemi la întâlnire.
Și asta a fost aseară?
Da.
Ai spus că jos e Madeline.
Este. Cel puțin așa cred.
Te-am chemat și am venit aici.
Roderick?
Roderick, ești aici?
Jos.
Am primit mesajul și nu știu ce să zic.
Asta a fost, nu?
Nu mai putem face nimic.
Nimic.
Și ne lasă câteva minute să vorbim, așa că…
Cred că trebuie să fie…
Ceva ce vrem să încheiem.
Bei ceva?
Știi ce? Da, de ce nu?
Ai spus mereu că suntem noi doi împotriva lumii.
Că o să schimbăm lumea.
Am făcut-o, nu?
Am făcut-o.
Când ai început să aduci astea aici?
Unele sunt ale mele, nu?
Acum câteva zile.
Din același motiv ca faraonii.
Casa asta…
carcasa asta de casă e mormântul nostru.
Deci avem nevoie de toate efectele, de toate…
De toate comorile, pentru viața de apoi.
Te rog… comori? Ce naiba înseamnă asta?
Aurul e doar… un metal tranzițional, nu are nimic special.
Banii nici nu mai sunt de aur, sunt doar biți.
O minciună asupra căreia am convenit.
Ne-am făcut viața.
O viață afurisită privilegiată, creată din țărână și traume,
buzunare goale și inimi frânte.
Am făcut-o. Și, orice-ai spune, a fost ceva semnificativ.
A fost.
Am fi făcut ceva altfel
dacă am fi crezut că femeia din bar e reală?
Poate ultima întrebare rămasă.
Ai crezut? Eu…
Sincer, nu-mi mai amintesc ce-am crezut.
Am crezut suficient să-mi pun sterilet.
Dar tu nu ți-ai pus prezervativ cu stewardesele.
Am fost cine-am fost.
Și te-am iubit pentru asta.
Și afurisiții de oameni, Roderick!
Nu vrei Ligodone, nu cumpăra,
nu vrei dependență, nu abuza!
Sunt furioși că l-am făcut disponibil și dezirabil.
Știre! E treaba noastră, la naiba!
Ce oameni!
Vor un prânz cu cinci dolari în cinci minute,
apoi se plâng că e făcut din căcat și plastic.
McDonald's ar fi vândut numai salată, zi și noapte,
dacă asta mâncau oamenii.
E la liber, nimeni n-o vrea.
Finanțăm cercetarea SIDA,
a diabetului și a bolilor de inimă,
imediat după ce ne dăm seama
cum putem păstra erecția unui moș câteva minute în plus.
Care e proporția de scule blegi, Roderick?
E 60-70% din industria sănătății.
Pentagonul dă pe Viagra 83 de milioane în fiecare an.
Între timp, afurisita de Curte Supremă își joacă rolul,
sfâșie autonomia, le ia libertatea femeilor,
le face bucăți nu doar alegerea, ci și viitorul, potențialul lor.
Facem din bărbați fântâni de spermă și din femei fabrici
care scot pe bandă forță de muncă obidită
care să lucreze și să cheltuie puținul pe care-l câștigă.
Și ce-i învățăm să vrea?
Case pe care nu și le permit. Mașini care otrăvesc aerul.
Plastic de unică folosință,
haine făcute de copii înfometați din țările lumii a treia,
și le vor atât de mult, încât le cerșesc,
țipă după ele, se încăpățânează să le aibă.
Și noi suntem problema?
Monștrii ăștia afurisiți, consumatorii ăștia afurisiți,
gurile astea afurisite.
Ne arată cu degetul de parcă noi am fi problema.
Ei ne-au inventat, la naiba!
Ne-au implorat să existăm, încă o fac.
Așa că zic să stăm drepți și mândri, frate.
A venit nota de plată.
Să nu ne ascundem în subsol, ca și cum ne-am rușina de ceva.
Nu. Nu noi. Noi doi împotriva lumii.
Nu-mi pasă dacă e Moartea însăși.
Dacă o vrea pe Madeline Usher,
trebuie să mă privească drept în ochi.
Îmi pare rău.
Nenoro…
Îmi pare rău.
Ai dreptate.
Ești afurisita de Madeline Usher.
Ești o regină.
Ești o zeiță.
Și ai să trăiești veșnic.
Ce ai făcut?
Am trimis-o acolo ca pe o regină.
Regina Twosret, de fapt.
Se acomodează.
De asta îi îngropau cu lucrurile alea.
Lucruri pentru viața de apoi.
O să aibă totul acolo, jos.
Dar durează puțin să te obișnuiești.
Ce i-ai făcut?
Am iubit-o.
Am onorat-o.
Da. Și, după ce ai „onorat-o”…
Ești sigur că era moartă?
Poate că nu.
Acum, că zici, are logică.
Mama noastră a făcut la fel.
Mulțumesc că ai venit în noaptea asta, Auggie.
Îmi pare rău pentru ocaziile în care ți-am produs neplăceri.
Poate n-a fost perfect,
dar nu poți spune că n-am schimbat lumea.
Câți pot spune asta la final?
Am promis că mărturisesc.
Și uite, o fac.
Am știut.
În adânc.
În crucea nopții.
Am știut.
Am știut că o să ajung în vârful turnului pe un morman de cadavre.
Și le-am spus că e vorba despre alinarea durerii lumii.
Cea mai mare minciună spusă de noi.
Nu poți elimina durerea.
Nu există calmante.
Imaginează-ți dacă scriam asta pe ambalaj!
Pariez că tot l-aș fi vândut.
Nevermore…
„S-a auzit un zgomot lung și tumultuos,
ca vocea a o mie de ape,
și tăul adânc și rece de la piciorele mele s-a închis încet
și tăcut peste rămășițele Casei Usher.”
Am băgat și altele în pământ odată cu ea.
Cazul meu, de pildă, care nu mai avea rost.
L-am trimis la odihnă.
Și am plecat acasă.
FUNDAȚIA PHOENIX
Juno a moștenit totul.
Și a desființat tot.
Fortunato Pharmaceuticals s-a închis. A fost făcută bucăți.
Transformată în Fundația Phoenix.
Toți banii s-au dus în programe de cercetare
pentru dependență și recuperare.
Și s-a lăsat de Ligodone.
Complet.
Arthur Pym a fost arestat după câteva săptămâni,
după ce foștii asistenți ai lui Camille
au predat poliției un munte de dosare.
S-a predat singur, în sala tribunalului.
Și n-a scos niciun cuvânt în apărarea lui.
Rămâne singurul condamnat din cazul Fortunato Pharmaceuticals.
Și o să moară la închisoare.
Legislatorii lucrează.
Încearcă să oprească sângerarea.
Avem o epidemie de opioide.
Ai inculcat asta în lume, dar ei încearcă s-o oprească.
S-o sfărâme.
S-o vindece.
N-am știut ce să fac cu asta.
Fiindcă, la final, nu contează de ce ai făcut toate astea.
Nu-mi pasă de ce le-ai făcut.
Nu vrem mărturisirea ta, rațiunile tale, explicațiile tale.
Deci ia totul cu tine!
Adio, Roderick!
Mă duc acasă…
la soțul meu.
La copii.
La copiii lor.
Sunt cel mai bogat om din lume.
Știi asta?
Sufletul tău se va trezi singur și frânt
În negrele gânduri ale pietrei de mormânt
Nu unul, ci toată gloata, să cuteze Tainica-ți oră să cerceteze
Așteaptă în singurătate Ce nu e uitare, fiindcă apoi
Spiritele morților ce stăteau aplecate În viață asupra-ți, sunt iar
În moarte în juru-ți Te umbresc, rămâi nemișcat
Noaptea, deși clară, se va mohorî
Și ochi de stele nu vor coborî
Din tronurile cerurilor
Să le lumineze muritorilor ca speranța
Dar globurile lor roșii, fără raze
Vor părea oboselii tale
O arșiță și-o fierbințeală
Care te vor însoți pe veci
Acum gânduri să nu gonești
Viziuni să nu risipești
Din spiritul tău o să iasă Ca roua din iarbă
Briza, suflarea Domnului, a stat
Și ceața de pe colină
E întunecată, dar nesfâșiată E simbol și mărturie
Ce atârnă peste arbori
Mister al misterelor
PRĂBUȘIREA CASEI USHER
BAZAT PE OPERELE LUI EDGAR ALLAN POE
Subtitrarea: Anca Tach